DOMINIC SANDBROOK

AZ AZTÉK BIRODALOM BUKÁSA

Illusztrálta Edward Bettison

KALANDOZÁSOK A TÖRTÉNELEMBEN

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

Nagy Sándor

Kleopátra, a Nílus királynője

A vikingek

Az első világháború

A második világháború

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dominic Sandbrook: The Fall of the Aztecs,
Particular Books, an imprint of Penguin Books, 2023

Copyright © 2023, Dominic Sandbrook

All rights reserved

Illustrations copyright © Edward Bettison, 2023

Fordította Dési András György

Hungarian translation © Dési András György, 2024

Hungarian edition © Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Leiszter Attila

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-399-7

Tartalomjegyzék

Előszó – Az idegenek

ELSŐ RÉSZ
AZ ÖTÖDIK NAP FÖLDJE

1. A tollaskígyó

2. Az aztékok érkezése

3. A sas gyermekei

4. A félelem temploma

5. Moctezuma

MÁSODIK RÉSZ
KALANDOROK

6. Egy fiú az isten háta mögött

7. A titkok szigete

8. Halál a paradicsomban

9. A kincskeresők

10. Az út kezdete

HARMADIK RÉSZ
UTAZÁS A RETTEGÉS FELÉ

11. A tenger lánya

12. Kardok vihara

13. A tóra épült város

14. Dobszó az éjszakában

15. A vér ünnepe

16. A „szomorú éjszaka”

NEGYEDIK RÉSZ
A VILÁG VÉGE

17. Életre-halálra

18. Tenochtitlán ostroma

19. A szárnyaszegett sas

20. Kísértetváros

Epilógus – Az örökösök

A szerző megjegyzése

Nicholas Bailey-nek

ELŐSZÓ

Az idegenek

Meleg, tiszta őszi nap volt, és Tenochtitlán városában megállás nélkül szóltak a dobok.

Az utcákat reggel óta izgatott zsibongás töltötte be. Öregek és fiatalok, gazdagok és szegények, férfiak, nők és gyerekek: mindenki hallotta már a nagy újságot.

Több hete éltek feszültségben, szájról szájra, titokban terjedtek a hírek, de az idegenek most a México-völgybe értek, és már a tó túlsó oldalán jártak. Néhány óra múlva rákanyarodnak a tavon átvezető hosszú töltésre. És akkor végre a város összes lakója megnézheti magának az óceán túlsó oldaláról érkezett, csodálatos jövevényeket.

A császár szolgái hajnal óta dolgoztak, leeresztették a hidakat, és felsöpörték az utcákat. A központi negyedben, Axayacatl palotájának árnyékos csendjében a szolgálólányok előkészítették a vendégek szállását, friss takarókkal, étellel és itallal készültek.

A házak lapos teteje emberekkel telt meg, mindenki szeretett volna legalább egy pillantást vetni a vendégekre. Hosszú köpönyeges, ágyékkötős férfiak, bő ingszerűséget, szoknyát viselő nők, a szüleik öltözékéhez hasonló ruhadarabokba bújt gyerekek zsúfolódtak össze, és a tó partját lesték.

Kürtök harsantak, a fogadóbizottság kivonult a palotából, és kimért léptekkel a töltés felé indult. A pompás harci díszt viselő jaguárlovagok haladtak legelöl. Színpompás köpenyes nemesek és fejdísszel ékesített papok követték őket.

Azután jött maga a császár, a Nagy Szószóló, a Legfőbb Úr. A közeli rokonai vitték a virágokkal borított, zöld tollak árnyékával védett hordszéket. Ő is tarka köpenyt és fenséges tollas fejdíszt viselt, homlokát türkizkék szalag övezte.

A világ leghatalmasabb embere volt. Amerre elhaladt, alattvalói meghajtották a fejüket. Senki sem mert a szemébe nézni.

Csend lett, vihar előtti némaság. A nap ragyogóan sütött. A levegő feszültséggel telt meg, az izgalom egyre nőtt…

Azután alig érzékelhető remegés futott végig a háztetőkön álló tömegen, mintha valamennyien egyszerre sóhajtottak volna fel némán. A város határában a dobosok új, gyorsabb ritmusra váltottak.

Közeledtek az idegenek.

Egyik sor jött a másik után. Sápadt, vörös szakállas férfi vezette őket, aki egy hatalmas szarvashoz hasonló, furcsa állat hátán ült.

Karcsú, mezítlábas, barna bőrű lány gyalogolt mellette. Nem hasonlított a többi messziről érkezett emberre, a kíváncsiskodók meghökkenve bámulták.

Mögöttük újabb férfiak sorakoztak, és mindegyik egy-egy jókora, sosem látott lény hátán ült. Egyikük vörös kereszttel díszített zászlót emelt a magasba. Több száz idegen gyalog követte őket, az övükről fémkard lógott, de volt, aki a hátára szíjazva viselte fegyverét.

És újabb óriáslények jöttek a gazdáikkal. Azután újabb katonák következtek, ők valamilyen szerkezetre szerelt íjakat öleltek magukhoz. Legutoljára azok a furcsa dolgok gördültek végig az úton, amelyekről mindenki beszélt: a nagy, kerekekre szerelt csövek, amelyek tűzgömböket köptek.

A császárt kísérői kisegítették a hordszékből. Ő a földre helyezte aranysaruját, és az idegenek felé indult.

Amazok parancsnoka lekászálódott a rémisztő állat hátáról. Ő is lassan közelített a császárhoz, azután váratlanul előrelökte a karját.

A nézők egy emberként hördültek fel.

Az idegen meg akarta érinteni a császárt!

Mintha egy pillanatra az egész világ mozdulatlanná dermedt volna – a töltésen álló császár, a vele szemben kinyújtott karral várakozó ismeretlen, a rémült felháborodással figyelő udvaroncok, a szájuk elé kapott kézzel bámuló kíváncsiak.

1519. november 8. volt, és még senki sem tudta, hogy a világ története merre fog kanyarodni.

A császárt Moctezumának hívták. Tizenhét éve uralkodott Tenochtitlánban, ő irányította az Azték Birodalmat, amely a Csendes-óceántól a kontinens túlsó partjáig, a Mexikói-öbölig terjedt.

A népe szemében felülmúlhatatlan tekintélyt képviselt. Nem véletlenül hívták a Nagy Szószólónak: szájával az istenek beszéltek, és a közönséges földi halandók rajta keresztül próbálták elnyerni az égiek kegyét.

És a másik férfi, a jövevények parancsnoka? Egy senki volt. Még a szülőföldjén sem ismerték a nevét.

Hernán Cortésnak hívták, és az óceán túloldaláról, egy bő nyolcezer kilométerre lévő, Spanyolország nyugati határánál fekvő poros kisvárosból származott.

E két férfi, az azték császár és a spanyol kalandor találkozása megváltoztatta az emberiség történelmét. Annak a nagyszabású drámának volt az egyik leghátborzongatóbb pillanata, amely a középkor végét és a modern világ kezdetét jelezte.

Cortés titkára egyszer azt írta, hogy amikor a spanyolok elfoglalták Amerikát, az volt „a legfontosabb esemény a föld teremtése óta”. Úgy kétszáz évvel később Adam Smith, a skót filozófus úgy vélekedett, hogy a spanyol expedíciók „az emberiség történelmének legnagyobb és legfontosabb epizódjai voltak”.

Könnyen lehet, hogy helyesen fogalmaztak. Cortés kalandjainak a sora valóban a történelem egyik legizgalmasabb fejezete, talán csak Nagy Sándor keletre vezető útja, Kleopátra élete és a két világháború vetekedhet vele.

Egyúttal a múltunk sorsfordító pillanata is, a régi és az új közötti választóvonal. Hiszen a spanyol hódítás egyesítette az Európából, Ázsiából és Afrikából álló Óvilágot az Észak- és Dél-Amerikából álló Újvilággal.

És ami a legfontosabb: mindez egy lenyűgöző, ám örökre elveszett kultúra története is. Ez a civilizáció – az aztékok semmivé lett világa – egyszerre volt vad és kifinomult, gyönyörű és rettenetes.

A hatalmas városok, az ég felé törő piramisok, a tollas fejdíszek és az emberáldozat mindig felcsigázta a kívülállók kíváncsiságát. Az aztékok büszkének és erősnek látszottak – azután váratlan gyorsasággal omlott minden össze…

Van viszont egy furcsa tény velük kapcsolatban: soha nem nevezték magukat aztéknak.

A nyelvüket nahuatlnak, saját magukat nahuának hívták. Azok pedig, akik Tenochtitlánban éltek, a mexica (ejtsd: mesikká) törzs tagjai voltak. Mexikó valószínűleg csak annyit jelent: a mexicák helye.

Az azték szót 19. századi szerzők hozták létre, hogy a régi és az új Mexikót megkülönböztessék egymástól. És miután mindenki pontosan tudja, mit jelent, indokolatlan volna nem használni.

Néha még e történet szereplőinek a neve sem egyértelmű, hiszen az aztékok nem a mi ábécénket használták.

Az érkezőket az úton fogadó császárt például Moctezumának, Montezumának, Motekuzomának, Moteskszomának vagy Motecuzomacinnak is nevezik.

Moctezuma kegyetlen, harcias férfi volt. Cortés nemkülönben. És nem tagadhatjuk, hogy az aztékok bukásának története bővelkedik a véres fejleményekben.

Évszázadokon keresztül úgy mesélték, mint a gonosz indiánok és a lovagias spanyolok összecsapását. Manapság gyakrabban tekintenek a történtekre fordítva, az aztékok kapják a nemes, de esélytelen fél szerepét, míg a spanyol hódítókat vagy konkvisztádorokat{1} aranyra éhes szörnyetegként írják le.

Én ezzel a véleménnyel sem értek egyet. Mindkét oldal hajlott a kegyetlenségre – és mindkét oldalnak voltak különösen bátor pillanatai.

Moctezuma hős volt? Cortés gonosz volt? Esetleg fordítva? Az aztékok vagy a spanyolok lehettek vérszomjasabbak? Vagy talán némileg leegyszerűsítjük a világot ezekkel a kérdésekkel?

Részemről megpróbáltam pártatlan maradni. Nem szeretnék senkinek igazat adni, döntsön az olvasó. És nincs jó válasz: történelmi eseményekkel kapcsolatban mindenki úgy ítélkezik, ahogy helyesnek látja, talán éppen ez teszi annyira érdekessé ezt a tudományt.

De bevezetésnek legyen elég ennyi. Mindez túl izgalmas ahhoz, hogy tovább húzzam az időt. Térjünk vissza az aztékok históriájának a legelejére!

Ott kezdjük, ahol majd végezzük is: egy sötétbe borult világ képével.

ELSŐ RÉSZ

AZ ÖTÖDIK NAP FÖLDJE

1.

A tollaskígyó

Kezdetben volt a sötétség. Azután az istenek a tűzbe vetették magukat, hogy életet leheljenek a világba, megteremtsék az időt és a fényt.

Az első istent, aki feláldozta magát, Tezcatlipocának, az észak urának, az éjszakai ég gazdájának nevezték. Beleugrott a tűzbe, és belőle lett az Első Nap. Az ő korában óriások jártak a földön fényes nappal, de a jaguárok egyszer felfalták őket, és visszatért a sötétség.

A fivére, Quetzalcoatl lett a Második Nap. Ő volt a tollaskígyó, a szelek ura. Az ő korában jelent meg az első férfi és az első nő. De hurrikánok és áradások söpörtek végig a földön, és az életben maradt emberek mind majommá változtak.

Ekkor jött el Tlaloc, az esőisten ideje. Ő is a tűzbe vetette magát, így vált a Harmadik Nappá. De hűtlen lett hozzá a felesége, és amíg ő bánkódott, rettenetes szárazság pusztította a világot.

A halandó férfiak és nők segítségért kiáltoztak, de Tlaloc csak dühöngött. Tűz hullott az égből, és hamu lepett be mindent.

A Negyedik Nap Tlaloc húga, Chalchiuhtlicue, a tengerek és folyók úrnője volt. Az emberek egy ideig bőségben éltek, és mindenki jóllakhatott kukoricával. Csakhogy vita támadt az istenek között, és Chalchiuhtlicue véres könnyeket hullajtott. A víz elöntötte a földet, és az összes férfi meg nő hallá változott.

A fény utolsó sugarai is elhalványodtak, és újra leszállt az örök éjszaka. A Negyedik Nap korszaka véget ért, és az istenek tudták, hogy szükség lesz egy ötödik áldozatra.

Fekete és rémisztő homályban gyűltek össze Teotihuacánban, az istenek kőből épült, hatalmas városában, México völgyében. Az a néhány emberi lény és állat, aki túlélte az árvizet, rosszkedvűen megbújt az árnyak között.

„Ki veszi a vállára ezt a terhet? – kérdezték az istenek. – Ki lesz nappá, a hajnal hírnökévé?”

Tekintetük Tecuciztecatlra, Tlaloc gazdag és büszke fiára esett. Kapott egy szemkápráztatóan szép tollas fejdíszt, és készülődni kezdett a szertartásra.

„És még?” – kérdezték az istenek. De mindenki hallgatott. Úgy látszott, hogy senki sem mer átlépni az ismeretlen világba.

Akkor vették észre Nanahuatzint, a legszegényebb és leggyengébb istent, aki szerényen üldögélt a hátsó sorban.

„Igen” – mondta halkan. Igen: vállalja.

Az istenek hatalmas máglyát gyújtottak, és a két önkéntes készülődni kezdett. El is készültek nagy sokára.

Felcsaptak a máglya vörös, forró lángjai. Tecuciztecatl és Nanahuatzin magasan a többiek feje fölött ült egy fadobogón, és a nagy pillanatra várt.

Tecuciztecatl előrelépett. Ropogott a tűz. Körben az istenek csak vártak, vártak és vártak…

Tecuciztecatl négyszer lépett előre. De ahányszor égig csaptak a lángok, és ő megérezte az arcán a forróságot, inába szállt a bátorsága.

És akkor Nanahuatzin kihasználta az alkalmat. Lehunyta a szemét, és előrevetette magát, egyenesen a máglya közepébe ugrott. Ő volt a legkisebb és leggyengébb isten, de halála pillanatában dicsőségesen a magasba emelkedett, és így lett belőle az Ötödik Nap.

Erre már Tecuciztecatl is összeszedte magát. A társa után lendült, és belőle lett a Hold. Még ketten követték őket – a két legbátrabb állat, egy jaguár és egy sas.

A szertartás még nem ért egészen véget. Mert a nap ugyan felkelt keleten, de nem haladt tovább. Megállt az ég csúcsán, forró volt, mozdulatlan, felperzselte odalent a földet.

Ekkor már a többi isten is tudta, mit kell tennie. Nekik is fel kellett áldozniuk magukat, fel kellett tárniuk a mellkasukat a szent kés előtt, a vérüket kellett adniuk azért, hogy a nap folytassa útját az égen.

Így működött a világ. Nem adott semmit fájdalom nélkül, csak akkor születhetett valami, ha új vér folyt. Egyedül halállal lehetett fizetni az életért.

Az istenek meghozták az áldozatot, és az emberiség az Ötödik Nap korszakába lépett.

De hiába teltek és múltak az évek, valamennyi férfi és nő tudta, hogy ez a kor sem tart örökké. Egy nap kialszik a fény, és földrengések törik ketté a földet.

Csak egyféleképpen akadályozhatták meg e pillanat eljövetelét. Ha azt akarják, hogy az Ötödik Nap haladjon az égen, fizetniük kell a földi életért: le kell róniuk a tartozásukat.

Az áldozókés felemelkedik és lesújt. A templom lépcsőjén vérnek kell folynia…

Így indult újra útjára az idő. A nap minden reggel kikelt az árnyak közül, és a fény bőséget hozott a földre. A zúzmara felragyogott a fák ágain, a tavak megcsillantak a hajnali derengésben.

A mítoszok korát felváltotta a történelem kora. Azután egy nap, úgy tizenötezer évvel ezelőtt egy csapat vadász felfedezőútra indult, és örökre megváltoztatta az életet a földön.

Belefáradtak a gyűjtögetésbe az ázsiai tundrán, ezért úgy döntöttek, hogy átkelnek a keletre vezető, befagyott átjárón, és azon túl, a sűrű erdőben kezdenek új életet. Néhány öreg azt ígérte nekik, hogy ott még mamutra, masztodonra, hódra és bölényre is vadászhatnak, viszont rajtuk kívül nem lesz más ember, vetélytársak nélkül maradnak.

Az évszázadok során egyre többen követték őket. Átkeltek a mai Oroszországot Alaszkával összekötő jéghídon, azután továbbmentek délre, a part mentén továbbeveztek a kenuikkal, vadásztak és halásztak.

Nagyjából tizenegyezer évvel ezelőtt melegedni kezdett az idő. Véget ért a jégkorszak, és megolvadtak a gleccserek. A tengerszint megemelkedett. A hullámok átcsaptak a jéghíd fölött, és a két nagy kontinens, az Óvilág és az Újvilág közötti összeköttetés örökre eltűnt.

Az Óvilágban maradt emberek nem sokkal később áttértek a mezőgazdaságra, és letelepedtek. Búzát és árpát termesztettek. Kutyákat és macskákat édesgettek maguk mellé, birkát meg tehenet tartottak a tejéért és a húsáért.

Falvakat és piacokat építettek. Megszerkesztették az első kereket, és fémeszközöket kezdtek használni. Mezopotámiában és Egyiptomban idővel városok épültek, paloták emelkedtek, az ott lakók írásba foglalták a törvényeiket és a legendáikat.

A tenger túlsó oldalán az Újvilág lakói még vagy ezer évig nem tértek át a növénytermesztésre. Ezeken a távoli tájakon nem létezett búza, úgyhogy a vadászok leszármazottai folytatták a nomád vándorlást, erdőn, mezőn kerestek maguknak élelmet.

A mai Mexikó tájékán élők időszámításunk előtt 4000 körül kezdtek földműveléssel foglalkozni. Kukoricát, babot és csilipaprikát termesztettek. De nem volt lovuk, és nem ismerték a kereket. Már a fejlődés e korai szakaszában is több ezer évvel óvilágbeli unokatestvéreik mögött jártak.

Hatsepszut, Ehnaton és Tutanhamon fáraó idején, tehát időszámításunk előtt 1500 körül a Mexikói-öböl partján alakult ki Észak- és Közép-Amerika első civilizációja, az olmékok birodalma.

Az olmékok ma már kifürkészhetetlenül titokzatosnak mutatkoznak, mivel nagyon kevés feljegyzés maradt ránk utánuk. Főképpen hatalmas, faragott kőfejeikről ismerjük őket; mind embermagasságúak, és dühödt arcot vágnak.

Bizonyos, hogy nagyon okosak és ügyesek voltak. Tudjuk róluk, hogy kukoricát és babot termesztettek, templomokat és városokat építettek. Fa- és jádeszobrokat faragtak, kerámiatányérokat festettek, furulya- és dobszóra táncoltak.

Az idő és a számok lenyűgözték őket. Figyelemmel kísérték a bolygók mozgását, 365 napos naptárat alkottak, és hieroglifákon alapuló különféle írásrendszereket fejlesztettek ki.

Sok történész szerint még a nullát is felfedezték. Ez azért hangozhat furcsán, mert sem a görögöknek, sem a rómaiaknak nem volt ilyen számjegyük; azt gondolták, hogy lényegtelen szám.

Ráadásul az olmékoknak támadt először az a kiváló ötletük, hogy labdajátékot játszhatnának egy fallal körülvett pályán, és ennek során a játékosok a csípőjükkel irányíthatnák a kaucsukból készült gömböt – miközben a kéz használata tilos. E játék pontos szabályait sajnos már soha nem fogjuk megismerni, de annyit azért tudunk, hogy egyes pályákon faragott kőgyűrűk voltak, valószínűleg azok lehettek a kapuk.

A legtöbb olmék város főterére építettek ilyen labdapályát, és a város lakói köré gyűltek, hogy megnézzék a legjobbjaik játékát. A nőket és a gyermekeket sem zárták ki, pedig a meccs tétje néha a játékosok élete volt: aki veszített, azt feláldozták az isteneknek.

Máig rejtély, hogy mi okozhatta az Olmék Birodalom pusztulását. De úgy időszámításunk előtt 300 körül – nem sokkal Nagy Sándor halála után – a városaik megállíthatatlanul hanyatlásnak indultak. Naptáruk, a nullás szám és a labdajáték szabályai viszont eljutottak a szomszédaikhoz, és sok évszázadon át fennmaradtak.

A második jelentős újvilági civilizáció a majáké volt, akik a mai Mexikó délkeleti részén, valamint Guatemala és Belize területén éltek. Körülbelül időszámításunk szerint 300-ban kezdődött az aranykoruk, és hatszáz éven át, vagyis a Nyugatrómai Birodalom végnapjaitól az angolszászok és vikingek koráig tartott.

A maják világa sok kis királyságból és városállamból állt, amelyeket számtalan út és folyó kötött össze. Egyes városokban, mint Tikal és Palenque, magasan a fák koronája fölé nyúltak az óriási kőpiramisok, amelyek még ma is láthatók.

A maja hadurak fénykorukban nagyjából egymillió ember fölött uralkodtak, akik száznál is több különféle istent tiszteltek. Az olmékokhoz hasonlóan ők sem ismerték a kereket – tehát nem voltak szekereik, kocsijaik, vízimalmaik.{2} Ám sokkal nagyobb tudásúak voltak az előttük járóknál, gyönyörűen díszített könyveket készítettek, és meghökkentően jól működő, a Nap járásán alapuló időszámítást alakítottak ki, amely sokkal pontosabb volt a középkori Európában használtaknál.

A 10. század elején viszont egészen furcsa dolog történt. Nem tudjuk, miért, de a legnagyobb maja településekből eltűntek az emberek.

Kiürültek a városok, a falvak, a piacok, de úgy, mintha a lakóik felszívódtak volna az erdőben. A kőbe vésett feliratok lekoptak, talán már senki sem tudta elolvasni a saját betűiket.

A történelem visszafelé haladt. Maga az idő hagyta cserben őket.

Mi történt? Hódítók győzték le őket, vagy egy szörnyű járvány pusztított körükben? Esetleg túl sok fát vágtak ki, és ezzel tönkretették a környezetüket, vagy talán túlművelték a földjeiket, és ez élelmiszerhiányhoz meg éhínséghez vezetett?

A maja összeomlás titkát még senkinek sem sikerült megfejtenie. Könnyen lehet, hogy a fenti kérdésekre soha nem fogjuk megismerni a választ.

De ez a történet így is mindmáig ható, hátborzongató üzenet, amely arra figyelmeztet minket, hogy bármilyen gazdag és fejlett is a kultúránk, attól még nem kizárt, hogy a szakadék szélén táncolunk…

A maják városainak bealkonyult, ám a világuk nem pusztult el teljesen. Gondolataik és szokásaik messzire hatottak, és még azután is élők maradtak, hogy a piramisokat elnyelte az őserdő.

Jó pár évszázaddal később, amikor az első európaiak bemerészkedtek a mexikói és guatemalai trópusi esőerdőbe, még találkoztak olyanokkal, akik ugyanazt a labdajátékot játszották, ugyanazokat az isteneket tisztelték, ugyanazt a naptárat és írásrendszert használták, mint amit a maják a fénykoruk idején.

És nem is ők voltak az egyetlenek, akik az óvilágbeliekhez mérhető birodalmat építettek. Több száz kilométerre északra, épp azon a helyen, ahol Nanahuatzin feláldozta magát, hogy ő lehessen az Ötödik Nap, lenyűgöző szépségű főváros állt: Teotihuacán.

Az észak–déli irányban több száz kilométer hosszan elnyúló és vagy nyolcvan kilométer széles México-völgyben ez volt a legnagyobb település. A völgyet mindenfelől hatalmas, hóborította hegyek védték, ezért a világ közepén álló, fallal körülkerített kertnek tűnt. A mélyén pedig ott ragyogott a Tezcoco-tó, amely olyan tiszta és áttetsző volt, hogy azt beszélték róla, nincs a földön hozzá fogható. A völgy kisebb-nagyobb városai közül Teotihuacán volt messze a legszebb. Múltja jó része persze homályba merül – de az egyértelműnek látszik, miért tartották az istenek fellegvárának.

Nem tudjuk, kik építették, hogy hívták magukat, milyen nyelven beszéltek, sem azt, miként nevezték a városukat. A Teotihuacán az aztékok nyelvén nagyjából azt jelenti, „az istenek városa”, ám ők csak évszázadokkal később érkeztek erre a tájra.

Időszámításunk szerint 500-ban, hatalma csúcsán a város egy olyan birodalom központja volt, amelynek határai több száz kilométerre húzódtak tőle. Egykori méreteit jól jellemzi, hogy fontosabb építményei máig meghatározzák a vidéket: ilyen a Holtak útja hosszan elnyúló szalagja vagy a lépcsőzetes Nap- és Holdpiramis, amelyek magassága egyiptomi társaikéval vetekszik.

Úgy kétszázezer ember élt itt, iskolákkal, templomokkal, piacokkal és tánctermekkel ellátva. Quetzalcoatl, a tollaskígyó, a szél és az eső hozója, a tudás őre, a hajnal ura volt az az isten, akit a legjobban szerettek, és akitől a leginkább féltek: pumát és jaguárt áldoztak neki.

Ám bármilyen ragyogó és hatalmas volt Teotihuacán, az élet és halál körforgásából ő sem vonhatta ki magát. Papjai mindig is tudták, hogy a legragyogóbb nap is lemegy egyszer.

Valamikor a 6. század közepe táján szörnyű válság rázta meg az istenek városát. Ennek az oka szintén rejtély. Éghajlatváltozás? Elviselhetetlen aszály? Nem tudjuk.

Azt viszont határozottan kijelenthetjük, hogy a város jó néhány pompás épülete porig égett, miközben mások érintetlenül megmaradtak. Lehet, hogy Teotihuacán népe felkelt az urai ellen, és a gazdagokkal meg hatalmasokkal szemben érzett indulatoktól hajtva felgyújtotta a palotákat.

Az biztos, hogy Teotihuacán napja leáldozott. Amikor századok múlva más emberek érkeztek a México-völgybe, már teljesen elhagyatottan találtak rá.

A piramisok a fennsík fölé magasodtak. A Holtak útja hosszan nyújtózott a város közepén. Az épületek falán festett kígyók tekeregtek.

De az érkezők életnek semmi jelét nem találták, az itt lakók nyomtalanul eltűntek.

Az istenek otthona szellemvárossá vált. Ahol egykor a nyüzsgés és utcazaj volt jellemző, most végtelen, vérfagyasztó, rémisztő csend uralkodott.

Teotihuacán bukása után új korszak kezdődött a México-völgyben. Sokáig nem jött létre új város.

A gazdagon termő földeknek viszont híre ment, és népes csoportokban érkeztek észak felől a harcosok. Szarvasra, nyúlra, fürjre és pumára vadásztak. Amikor viszont egy nagyobb csapat megtelepedett volna, mindig újabb nomádok jöttek, és a zűrzavar meg a versengés nem akart véget érni.

Úgy 1000 körül ismét felbukkant egy északi törzs, toltékoknak hívták őket, és nekik sikerült legyőzniük a többieket. Félelmetes, harcias nép voltak. Az istenek romos városától úgy hetvenöt kilométerre északra, Tulában alakították ki a központjukat.

A történetmondók később a toltékok papkirályáról, Topiltzin Quetzalcoatlról meséltek, „nemes urunkról, a tollaskígyóról”, akit a saját rokonai taszítottak le a trónról.

A híveivel együtt száműzetésbe vonult, és délkelet felé, a maják birodalmának centrumáig hajózott, ahol legyőzte a helyi törzsfőket, erős új királyságot alapított, és szemkápráztató pompában uralkodott.

Isten volt Topiltzin Quetzalcoatl, vagy ember? Halandó király volt, történelmi alak? Vagy talán ő maga lehetett a tollaskígyó?

Valaha bizonyára tudták az emberek a választ ezekre a kérdésre. De teltek-múltak az évtizedek, Topiltzin Quetzalcoatl a legendák világába költözött, és már senki sem lehetett biztos az igazságban.

A toltékoknak úgy két évszázadon át sikerült megőrizniük a hatalmukat. Azután újabb vándornépek érkeztek észak felől a völgybe. Mint az idők során annyi más birodalom fővárosa, Tula is elbukott, régi pompáját és dicsőségét széthordta a szél. México szívében megint felbomlott a rend, és egymással versengő városok próbáltak a többiek fölé kerekedni.

A Tezcoco-tó partján zsibongó piacokon a helyiek rendületlenül hittek benne, hogy előbb-utóbb minden megváltozik. Azt mondogatták, hogy egy nap, talán nem is sokára, visszatér keletről a drágakövekbe és virágokba burkolózott Topiltzin Quetzalcoatl.

A tollaskígyó visszaköveteli majd a királyságát, és dicsőségben uralkodik, a völgy népei pedig attól kezdve csak a békét és bőséget ismerik, míg meg nem halnak.

De a nap feljött és lement, a hetekből hónapok, azután évek lettek…, és Quetzalcoatl nem érkezett meg.

Teotihuacán, az istenek ősi városa romjai között kígyók siklottak a porló köveken. A tóparton élő emberek néha bemerészkedtek az egykori utcákra, valami biztatásra vártak: jelre, ómenre, a tollaskígyó üzenetére.

De nem kaptak hírt.

Az Ötödik Nap ragyogott fölöttük. Sasok köröztek az égen. Úgy tűnt, hogy Quetzalcoatlnak örökre nyoma veszett.

A Holtak útján, a nagy piramisok árnyékában semmi sem zavarta meg a csendet.

Azután egy nap megjelentek az aztékok.

{1} A conquistador spanyolul hódítót jelent.

{2} A gyerekjátékaikon volt kerék, de az nem jutott eszükbe, hogy nagyban is használhatnák őket. Talán mert nem voltak lovaik.