KONDOR VILMOS

A BUDAPESTI KÉM

Bűnös Budapest-ciklus

A sorozat további kötetei

Budapest Noir

Bűnös Budapest

Budapest romokban

© Kondor Vilmos, 2010, 2024

© Open Books, 2024

Borítókép © Magyar Filmiroda Rt., 1942 /
A Magyar Nemzeti Múzeum gyűjteményéből

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Borítótervező Relatív

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-319-5

1. fejezet

Gordon Zsigmond a bértaxi hátsó ülésén ült, és a jellegtelen külsejű férfit nézte. A szituáció annak ellenére ismerős volt számára, hogy soha nem élte át. Éppen elégszer látott már ilyet filmen, vagy olvasott róla könyvben. Egyszer egy kollegájával is történt valami hasonló, de csak hasonló (a kollega ugyanis a szeretője férjével találta magát szembe egy megfáradt Citroënben), mert ahogy Gordon a férfi közönyös, már-már unalmas arcát nézte, tudta, hogy döntésének – akár igent mond, akár nem – súlyos következményei lesznek.

Kinézett a fekete Opel Admiral ablakán. A mocskos és szürke város mintha pillanatfelvételek sorozata lett volna, régről ismert képek villamosokkal, kézikocsikkal, sárcipőkkel, raglánokkal, csontkeretes szemüvegekkel, kalaptűkkel, a hidegben megdermedni látszó cigarettafüsttel. A Berlini térnél várakoztak egy kicsit, amíg az autóbuszok lassan elhaladtak. A férfi elővette cigarettatárcáját, és odanyújtotta Gordonnak, aki kezét felemelve jelezte, hogy nem kér. A másik elővett egy szálat, végét a tárcához ütögette, majd szájába tette, gyufát húzott elő a zsebéből, és rágyújtott. Gordon ujjnyira leeresztette az ablakot, hogy a füst ne ülje meg a kocsi belsejét.

Elindultak a Margit híd felé. Gordon a férfi ölében lévő barna borítékot nézte. Kicsit gyűrött volt, címzés és feladó nélkül. Átlagos barna boríték. Nem túl vastag, nem túl vékony. A borítékról végül a férfi arcára emelte tekintetét. A férfi fedetlen fővel ült, katonásan rövidre vágott haja enyhén őszült. Szája vékony vonal volt, zöldesszürke szemét egy messzi pontra szegezte. Remekbe szabott, kétsoros öltönye tökéletesen passzolt rá, láthatóan varratta, és feltehetően nem a körúton, hanem mondjuk, Londonban, a Savile Row-n. Gordon eddig csak egyenruhában látta, és nem találkoztak sokszor. Utoljára két éve, 1941 nyarán futottak össze egy filmbemutatón. Biccentéssel üdvözölték egymást, és kész. Gordon nem is nagyon értette, hogy mit keres most itt, ebben az autóban.

Alig fél órája lépett ki Hitler téri lakásának ajtaján. A bértaxit hétre rendelte oda, s bár tudta, hogy egy kicsit megkésett a pakolással, nem aggódott, mert szombat reggel fél óra alatt bőven ki lehet érni a reptérre. A gépe nyolckor indult, nem kellett sietnie. Behúzta maga mögött a kaput, és odalépett a járda előtt járó motorral várakozó fekete Opelhez. Amint a sofőr megpillantotta, kipattant a kocsiból, elvette a táskáját, és kinyitotta neki a hátsó ajtót. Gordon kalapját a szemébe húzva beült. Csak akkor vette észre, hogy nincs egyedül az autóban, amikor kalapját maga mellé tette.

– Jó reggelt – üdvözölte Ujszászy István vezérőrnagy, az Államvédelmi Központ vezetője.

– Magának is – felelte Gordon, majd érdeklődve széttárta a kezét.

– Hogy miért is vagyok itt, ezt akarja tudni – bólintott Ujszászy.

– Jobb híján.

– Hallotta, mi történt december másodikán az egyik futárgépünkkel? – kérdezte Ujszászy.

Gordon a fejét rázta.

– Nem csoda, mivel a hírt nem engedtük megjelenni magyar lapokban. Valahol Németország fölött tűnt el az egyik gépünk, ami a stockholmi követségre vitt iratokat – magyarázta a vezérőrnagy. – Azóta sem hallottunk felőle.

– Fontos iratok voltak?

– Fontosak. Kiemelten fontosak. Stockholmi követünk, Ullein-Reviczky nagyon várta őket. Ismeri őt?

– Egyszer összefutottunk a Külügyminisztérium fogadásán.

– Értem – bólintott Ujszászy, és vékony szája mintha mosolyra húzódott volna. – Remek. Akkor Ullein-Reviczky emlékezni fog magára.

– Miért emlékezne?

– Mert olyan, mint én. Ha lát egy arcot, soha nem feledi el.

Gordon nem felelt. Várta, hogy a férfi folytassa.

– Szóval a repülőgép eltűnt. Azóta sem hallottunk felőle. – A vezérőrnagy előbb kinézett az ablakon, aztán előredőlt, és úgy folytatta. – Joggal feltételezzük, hogy az iratok a németek kezébe jutottak.

– Szándékosan lőtték volna le a gépet?

Ujszászy széttárta a karját, ajkát enyhén lebiggyesztette. Gordont a dél-philadelphiai olasz bevándorlókra emlékeztette ez a gesztus.

– Ezért úgy döntöttünk, hogy…

– Döntöttek? Kicsodák döntöttek? – kérdezte Gordon.

– Amennyiben szükség lesz arra, hogy tudja, tudni fogja – felelte a vezérőrnagy. Gordon bólintott. – Úgy döntöttünk, hogy különfutár viszi el az újabb dokumentumokat Berlinbe. A mai géppel.

Gordon nem szólt semmit. A férfi előhúzott finom marhabőr táskájából egy barna borítékot, és az ölébe fektette.

– A futár azonban ma reggel magas lázzal ébredt. A jelek szerint tüdőgyulladása van.

Gordon tovább várt. Már rájött, hogy Ujszászy mit akar kérni tőle, csak azt nem tudta még, hogy mit feleljen. Tisztában volt azzal, hogy személyére nézve semmilyen káros következménye nem lehet a nemleges válasznak. Ujszászy értelmes ember volt, és Gordon tudta, hogy egy esetleges elutasítást semmilyen formában nem torolna meg.

– Miért is utazik Berlinbe? – kérdezte Ujszászy.

– Ribbentrop beszédet mond a háromhatalmi egyezmény aláírásának harmadik évfordulója alkalmából. Kicsit megkésve.

– És a Reutersnek tudósít.

– Még mindig – felelte Gordon, miközben Ujszászy arcát nézte. A férfi úgy pillantott rá, mintha semmi tétje nem lenne beszélgetésüknek. Inkább halvány derű ült ki arcára, semmint aggodalom.

– Rajtam kívül mást nem találtak? – kérdezte végül Gordon. Közben már a Gömbös Gyula úton haladtak, el a Déli pályaudvar mellett.

– Ennyi idő alatt lehetetlen – felelte Ujszászy.

– Ugye, tudja, hogy ezt nem tehetném? – nézett rá Gordon. – Én csak egy tudósító vagyok, a Reuters tudósítója, oda megyek, ahová mondják, de semmilyen módon nem vehetek részt a politikában. Semlegesnek kell maradnom.

Ujszászy elmosolyodott.

– Zsigmond, ezt maga sem mondja komolyan. A mai világban semlegesnek maradni? Ha Svájcnak nem sikerült, miből gondolja, hogy pont magának majd menni fog?

– Ez az egy boríték, most az egyszer?

A vezérőrnagy elnyomta a csikket.

– Igen – felelte színtelen hangon. – Ez az egy boríték, most az egyszer. És ha aggódna amiatt, hogy valaki megtudja…

– Nem aggódom – ingatta a fejét Gordon. – Ez magának sem áll érdekében.

– Valóban nem.

Rákanyarodtak a Budaörsi útra. Kétoldalt villák sorakoztak, a forgalom gyér volt. Egy villamos haladt konokul felfelé az enyhe emelkedőn. Az utasok belehelték az üveget. A kalauz a lépcsőn állva cigarettázott. Nyugat felől sötét felhők közeledtek.

Az útjelző táblát követve lekanyarodtak a Közforgalmi Repülőtér felé. A sofőr lefékezett a reptér kör alakú termináljának üvegajtós bejárata előtt. Kiszállt, kivette a csomagtartóból Gordon utazótáskáját, majd kinyitotta neki az ajtót. Bevágott a jeges szél. Gordon kinyújtotta a kezét. Ujszászy átadta a borítékot, és így szólt:

– Semmi más dolga nincs, mint megkeresni Haubert Kamillót a követségen. Már várja magát.

– A követség most…

– A Dorotheenstrassén van. A másik épületet a szövetségesek lebombázták.

– Tudom, láttam a romokat – bólintott Gordon, és kiszállt a kocsiból. A sofőr becsukta az ajtót utána, beült a volán mögé, és az Opel elhajtott.

Gordon felnézett a henger alakú épületre. Megjelent előtte egy hordár, aki már éppen megszólította volna, de amikor meglátta a kezében gyűrött bőr utazótáskáját, visszalépett az árnyékba. Gordon kinyitotta az üvegajtót, és felpillantott az órára. Háromnegyed nyolc múlt. A jegykezelő pultnál leadta jegyét és útlevelét, majd amikor mindkettőt visszakapta, kilépett a betonra. Két-három éve még félóránként szálltak fel a repülőgépek, és Európa majdnem minden városába indult innen járat. Aztán ahogy egyre jobban elhúzódott a háború, és egyre újabb frontok nyíltak, egyre kevesebb gép szállt fel Budaörsről. A polgári gépeket még a háború elején átvette a légierő a pilótákkal együtt, így még ha lennének is polgári gépek, pilóta nem akad, aki repüljön velük. A semleges országok légitársaságai ugyan indítanak pár járatot hetente, de a jegyek csillagászati összegbe kerülnek, és a legtöbb járat Berlinbe tart, mivel a Lufthansa tranzitállomásnak használja a pesti repteret. Gordon 1942 tavaszán Berlinen és Stockholmon keresztül repült Londonba szerződést kötni a Reuters hírügynökséggel. Még szerencse, hogy nem neki kellett fizetnie a jegyet, a hírügynökség magára vállalta a költséget. Akkor még busz vitte az utasokat a géphez, most azonban gyalog kellett odamenniük. Már forgott a Junkers Ju 52-es három légcsavarja, így Gordon megszaporázta lépteit. A szél csaknem letépte fejéről a kalapot, és a következő pillanatban eleredt a jeges eső. A lépcsőhöz érve felsietett, majd fejét lehajtva belépett az utastérbe. A tizenhét székből tizenhaton már ültek. Az ülések fölötti hálós polcon csomagok, kabátok. A légikísérő elvette a jegyét, és mutatta, merre menjen. A szárny mellett, az ablaknál volt az egyetlen szabad ülés. Gordon kibújt a kabátjából, összehajtotta, betömte egy másik mellé, majd intett az utaskísérőnek, hogy tuszkolja be valahová a táskáját is. Gyorsan körbenézett, mielőtt leült. Egy német tiszt és a sleppje az első két sorban. A többi ülésen komor diplomaták, riadt tekintetű asszonyok, két kislány, valamint három feltűnően jól öltözött fiatal férfi, ölükben degeszre tömött aktatáskával. Feltehetően egy még mindig jól menő vállalat munkatársai lehettek, akik felismerték és megragadták a háborúban rejlő lehetőségeket. Gordon leült az ablak mellé, elhúzta a függönyt, és nézte, ahogyan viharkabátos férfiak vödörből sózzák a betont a gép előtt. Az utaskísérő behúzta az ajtót, beszíjazta magát egy lehajtható ülésbe, a pilóta pedig megmozgatta a fékeket a szárnyakon. Minden működött. Gordon elővett egy cigarettát, és rágyújtott. Ilyen időben nem szokás elindulni. Csak akkor, ha valakinek nagyon fontos dolga akad, és ha a pilóta a legjobbak közül való. A Lufthansa pilótái általában kiválóak, a fontos ember meg feltehetően az a legörbedő szájú, simára borotvált német tiszt lehetett az első ülésen.

– Nagyon hangos ez a micsoda – szólt oda Gordonnak a mellette ülő vékonyka nő. – Mindig ilyen hangos?

– Mindig – felelte Gordon. – De ez legalább acélból van – folytatta. – Az angoloknál van egy bombázó, Szúnyog a beceneve.

– Szúnyog? – nézett rá a nő.

– Az.

– Nem hangzik valami jól – rebegte a nő.

– Nos – köszörülte meg a torkát Gordon –, annak a szárnya például furnérlemezből van.

– Furnérlemezből? – kérdezte az asszonyka elkerekedett szemmel.

Gordon bólintott.

– Abból. Igaz, hogy nagyon vastag és erős, de a szárnya és a törzse furnérlemezzel van beborítva.

– És azzal bombáznak?

– Azzal.

A nő gyorsan benyúlt retiküljébe, előhúzta rózsafüzérét, és morzsolgatni kezdte. A férje a másik oldalon halálra váltan kapaszkodott a táskája fülébe. A pilóta gyorsított, majd felkapta a gép orrát. Lassan emelkedni kezdtek. Még a három motor zaja mellett is hallani lehetett, ahogy verte az ablakot a jeges eső. Gordon a nő felé fordult, aki behunyt szemmel lapult az ülésébe, ujjai görcsösen markolták a rózsafüzért.

Jó oka volt a félelemre, csak éppen elkésett vele. A szövetségesek augusztus elején kezdték el bombázni Németországot, ezen belül is Berlint. Gordon éppen eleget tudósított a történtekről, hogy tudja, milyen pusztítást végeztek a bombázások. Alig három hete, november 22-én és 23-án, két egymást követő éjszaka hullott a legtöbb bomba Berlinre, romhalmazzá téve a várost – ugyanakkor hasztalanul. A szövetségesek célja, mint azt többször is hangoztatták, a város végleges megtörése, teljes térdre kényszerítése volt. Gordon saját szemével látta a kudarcot. Annak ellenére, hogy már a bombázások előtt a lakosság mintegy negyedét kitelepítették, több tízezren haltak meg, épületek ezrei dőltek romba. A berliniek azonban úgy élték tovább mindennapjaikat, mintha mi sem történt volna. Akárcsak a londoniak a Blitz idején. A boltok kinyitottak, az emberek munkába jártak, a gyerekek iskolába, még néhány színház is megtartotta az előadásait esténként, a mozikban is sokan voltak. Mivel a szövetséges bombázók éjszakánként támadtak, napközben nem volt mitől félniük. A Junkers Ju 52-es gépe tehát biztonságban repülhetett a Harmadik Birodalom fölött. Gordon hátradőlt, és csendben dohányzott. Tudta, hogy mást nem tehet. Olvasni nem tudott, a felhő, amelybe belerepültek, nem kötötte le a figyelmét, maradt hát az egyiptomi cigaretta, amelyet kifejezetten repülőutakra tartogatott. Őszintén remélte, hogy nem kell már sokat repülnie, mert a trafikos, akitől egy ideje a csempészett cigarettát vette, átállt a cukorra és a gyerektápszerre. Állítása szerint többet fizetnek a tápszerért, mint az aranyért, Gordon pedig nem kételkedett a szavában.

Az eseménytelen útnak eseménytelen landolás lett a vége. Gordon a levegőből látta a Tempelhof karéj alakú épületét, amely most sem nézett ki sokkal jobban, mint augusztus végén, amikor egy bombatámadás után annyira megrongálódott, hogy egy időre a közeli rangsdorfi reptérre kellett átterelni a forgalmat. A kifutókat azóta kijavították, ha nem is mindet. Így aztán nem csoda, hogy alig néhány repülő állt csak a terminál épülete előtt. A kifutópályán két gép várakozott, ezek egyike éppen felszálláshoz készülődött. Ugyan az utaskísérő leszállás közben egy kis huzatot csinált, de megint hamar telefüstölték az utasteret, és Gordon alig várta, hogy végre kinyissák az ajtót. A pilóta végül irányba állította a gépet, gyorsan csökkent a magasságuk, aztán egy erőteljes zökkenéssel földet értek. Begurultak a terminál épülete elé. Alig fékezett le a gép, a német tiszt felpattant, tányérsapkáját fejébe nyomta, fiatal, nyúlánk segédje felsegítette rá a kabátot, az utaskísérő pedig köszöntésre lendítette karját:

– Auf wiedersehen, SS-Standartenführer Veesenmayer!

Az SS-tiszt gyorsan távozott, majd beült egy várakozó Mercedesbe. Az utaskísérő megállt az ajtóban, és visszaszólt a többieknek:

– Gombolkozzanak be, randa idő van.

Gordon gyengéden megrázta az asszonyka vállát, aki félve nyitotta ki a szemét.

– Megérkeztünk. Megnyugodhat – mondta neki Gordon. A nő átnyúlt a másik ülésre a férjéhez. Gordon csak ekkor látta meg a férfi lábánál sorakozó három papírzacskót. A nő észrevette Gordon tekintetét.

– Nem szeret repülni, de legalább felkészül rá – szabadkozott, miközben felállt, és megsimogatta a férje homlokát.

Gordon kirángatta kabátját, megkereste táskáját, és gyorsan kiszállt a gépből. A német határőrök nem örültek Reuters-féle igazolványának, de az útlevelével együtt visszaadták neki. Gordon átvágott a kihalt repülőtéren. Az utasok jó része egyenruhás volt, néhány üzletembert leszámítva, és az egész talán kevésbé lett volna zavaró, ha nem harsog a mikrofonokból megállás nélkül hazafias zene. A kijárat fölött hatalmas birodalmi sas lógott. Gordon kinyitotta az ajtót, és intett egy taxinak. A szebb napokat látott, legalább tízéves BMW 303-as lassan, de biztosan haladt Berlin központja felé. Gordon nem szerette a német fővárost. Nincs sok szeretnivaló egy városon, amelyet bombatámadások téptek széjjel. Nézte a leomlott falú épületeket, a krátereket, a berlinieket, akik még mindig úgy tettek, mintha ez az egész meg se kottyant volna nekik. Az Unter der Lindenen alig lehetett látni embert. A fák kopáran álltak, a padokon nem ült senki, az egyetem előtt egy-két diák csellengett csupán. Pár napja havazhatott, mert a járdán takaros halmokban olvadt a hó. A BMW befordult az egyetem épülete mellett, majd az első sarkon jobbra, rá a Dorotheenstrasséra, aztán megállt a szecessziós épület előtt. A Collegium Hungaricumba jó ideje nem érkeztek magyar diákok és tanárok, mert a szobákban és termekben a magyar nagykövetség működött Sztójay Döme vezetésével. Gordon találkozott már az alacsony, szerb származású emberkével, aki inkább emlékeztette egy kabaré kisebbségi komplexusban szenvedő konferansziéjára (aki titokban a túlsúlyos ruhatároslányba szerelmes), semmint nagykövetre – nemhogy Berlinben, de még Caracasban sem.

Kiszállt a kocsiból, és szólt a sofőrnek, hogy várja meg. Az épületbe lépve egy egyenruhás katonatiszt állta útját. Gordon felmutatta neki az útlevelét, majd közölte vele, hogy Haubert Kamilló tanácsos úrral van találkozója. A katona intett neki, hogy üljön le a zászlótartó mellé, Horthy kormányzó képe alá. Gordon leült, letette táskáját, és várt. A követség kihalt volt, ami szombat lévén nem nagy meglepetés, ám Gordon úgy sejtette, hogy hétköznap sem lehet itt nagy a mozgás. A légiriadók és a bombázások még a legelszántabb diplomaták kedvét is elveszik a munkától.

Nemsokára visszatért a katona, háta mögött egy vékony, negyvenes férfival, aki jól szabott barna öltönyt viselt, vörös haja boglyában állt, és drótkeretes szemüvege mögül derűsen hunyorgott Gordonra.

– Isten hozta – üdvözölte kinyújtott kézzel. – Erre, tessék csak, erre – mondta Gordonnak, majd eléje vágott, és hosszan kanyarogtak a folyosókon. Mindkét oldalon ajtók sorakoztak, az egyik nyitva állt, mögötte egy feltűnően csinos gépírónő ült az asztalánál, és kötött kardigánja gombjait igazgatta.

– Jól utazott? – kérdezte hátrafordulva Haubert Kamilló, miközben belépett a szomszédos szobába.

– Jól – felelte Gordon. – Minden út jó, ha az ember gépét nem lövik le.

– Haha! – nevetett fel kesernyésen a tanácsos. Gordon érdeklődve figyelte, ahogyan a férfi idegesen keresgél parányi irodája még parányibb íróasztalának fiókjában. Nehezen tudta felfedezni Haubertben az egykori alanyi költőt, akinek versei még a Nyugatban is megjelentek. – Mit is keresek? – kérdezte zavartan Haubert. Gordon széttárta a karját. Valahonnan a távolból írógép kerepelése hallatszott. Az utcán autóbusz gurult végig. Amúgy néma csönd uralkodott az épületben.

– Áhá! – csapott Haubert a homlokára. – Nem én keresek valamit, hanem maga hozott nekem valamit.

Gordon benyúlt táskájába, és kivette belőle a barna borítékot. A filmeken az ilyen küldetést teljesítők mindig titkos helyen találkoznak. Sikátorban, külvárosi kocsmában, belvárosi kávéház emeletén, mozi karzatán, de semmiképpen sem követségen. Azt ugyan nem várta, hogy jelszót kelljen mondania Haubertnek, de esetlennek és amatőrnek tetszett neki ez az egész. Elvégre Ujszászy fontos dokumentumokat bízott rá.

– Ez az! – húzott ki egy köteg kottát a kulturális tanácsos a borítékból. – Nincs karácsonyi műsor ezek nélkül – lengette a lapokat fülig érő szájjal. – Vagy megsemmisültek a bombázásban, vagy a költözés során tűntek el. És még ez is itt van! – csapott az egyik kottára. – „Jön a fehér karácsony” – sóhajtotta elérzékenyülten. – Ahogy azt a Rácz Vali énekli, kérem szépen…

Gordon ezt már csak a folyosón hallotta, mert a kottákat meglátva sarkon fordult, kilépett Haubert irodájából, kisietett a Dorotheenstrasséra, beült a taxiba, és szólt a sofőrnek, hogy indítson.

– Jön a fehér karácsony – morogta magában. – Jön a fehér karácsony.

– Was sag’n Sie? – fordult hátra a sofőr. Gordon csak a fejét ingatta, és intett neki, hogy induljanak.

– Még ha csak a fehér karácsony jönne – mormolta, és a szürke hóhalmokat nézte a járdán, amint lassan csorgott alóluk a szürke víz az úttestre.