SZENTESI ÉVA

A mai naphoz
nincsenek emlékeim

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Merkúr a retrográdban

© Szentesi Éva, 2024

© Open Books, 2024

Borítókép © Joe Webb

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-397-3

Neked, szerelmem, aki sötétségből fénybe vezettél

A mai naphoz nincsenek emlékek

A mai dátumhoz nem tudunk emlékeket megjeleníteni vagy megosztani, de jelezni fogjuk, ha van valami, amire visszatekinthetsz.

(Forrás: Facebook)

Ha még egyszer arról kell olvasnia, hogy az időszakos böjt jót tesz a testnek,

hogy jót tesz a testnek, ha tizennyolc órán keresztül semmit nem eszik,

a maradék hat órában pedig rendesen kajál,

ha még egyszer valaki leírja, a kávét soha cukorral,

hogy a koffein éhgyomorra se jó,

hogy az alkohol megöli a beleket

meg a lelket,

hogy a szénsavas üdítővel vécét is lehet tisztítani,

hogy a tudatosság az ember mértékegysége,

ha még egyszer valaki mindezeket leírja,

akkor kiáll a legforgalmasabb hídra,

és torkaszakadtából üvölteni fog.

…

A heti jelentés elérhető

Az előző héten 36%-kal nőtt a képernyőideje, amely átlagosan napi 8 óra és 27 perc.

…

Előbb a sápadt flakont fordítja meg a kád szélén, aztán tűzforró vizet enged. Szereti, ha égeti a bőrét a víz, piros foltok lesznek rajta, és megborzong a fájdalomtól, és ő ebben a fájdalomban otthon érzi magát.

A flakon fejjel lefelé áll, inog a kupakon, azt akarja, hogy lecsurogjon az aljáról a sűrű anyag.

Tótágas – de nem mondja ki ezt a szót, csak magában ismételgeti.

Azt sem mondja ki, hányszor elképzelte már, hogy valaki őt is megfordítja, azért, hogy kipréselhessen belőle egy utolsó, sűrűvé tömörödött adagot.

Mielőtt belép a kádba, elővesz egy ecsetet a csap mellé helyezett ibrikből. Az ibrik egyáltalán nem tetszik neki, csak azért vette meg, mert ez volt akciós. Letekeri a kupakot a mélytisztító termálpakolás tégelyéről, az ecsetet határozottan belemártja, bár nem tudja, hogy kell határozottan belemártani valamibe az ecsetet, ez mégse kés, csak egy finom tárgy, ilyennel pingáltak díszletórán nagy és drabális maketteket, teljesen feleslegesen, mert a szakirányú képzés után nem vették fel az egyetemre.

A haját hátrafogja egy piros, idétlen kínai hajráffal, olyannal, aminek a tetején bugyuta plüss-szívek vannak, belenéz a tükörbe, amit előző este a fogkrém apró szeplőkkel fröcskölt össze, és egyenletesen elkezdi bekenni az arcát az iszappal.

Nem tudja, hogy kell határozottan.

Nem tudja, hogy kell egyenletesen.

Nem tudja, mire jó az iszap.

Nem tudja, használ-e egyáltalán, vagy csak az idejét vesztegeti.

Nem érti a plüss-szívek létjogosultságát.

Az ecsetvonások sötétszürke cirádákat rajzolnak az arcára.

Ha most díszletes lenne, biztos megihletné ez a minta, felhasználhatná egy jelmezhez, beletervezhetné az egyik Jean Genet-darab látványába, amiben a cselédek meggyilkolták az úrnőjüket, mert gyűlölték elnyomásuk megtestesítőjét. Lehetnének a cselédek nehéz, sötét, gyógyiszapos pakolásban, lehetne az egész testük pakolás, és ahogy száradna az iszap, úgy rajzolódna ki egyre jobban szörnyeteg mivoltuk. Ha most tervezne látványt, ezt biztosan megálmodná, de nem így alakult az élete, és ő ezt csak néha bánja.

Közben az arcképét figyeli, a tükörképe kancsal.

Igazából ő a kancsal, ha nincs rajta szemüveg, amit harminc évig szégyellt, egészen addig, amíg el nem kezdték sokkal súlyosabb dolgokkal bántani, például, hogy ő csak „egy megcsonkolt, gyerektelen nő, bénán áll a szája, ellenszenves az aurája”. A „pápaszemes kancsi” gyerekjátéknak tűnik mindezekhez képest, és közben nem érti, hova lett az a lány, akit az anyja arra nevelt, védje meg magát, ne hagyja magát, sose hagyja, hogy bántsák. Most megbénítja a tehetetlenség, és az anyja sincs itt, hogy tanácsot kérhessen tőle, megnémult a becsmérlő szavak súlya alatt.

„Megcsonkolt, gyerektelen nő.”

Széthúzza a köpenyét, a hasára néz: függőleges, vaskos, keloidos heg húzódik a szeméremdombjától néhány centivel a köldöke fölé. Olyan, mint egy laborban kifejlesztett földigiliszta, de gyorsan elhessegeti a hasonlatot, mert gyerekkorában irtózott a gilisztáktól, nem mert miattuk mezítláb járni az esőben.

Van még egy kisebb heg is, a jobb oldalán, jóval apróbb, egészen halvány a nagy földigiliszta mellett, de ha közelebbről kezdi vizsgálni, akkor érzékeli, hogy az is tíz centiméter legalább. Abból apró lábak állnak ki, pedig a gilisztáknak nincsenek is lábaik. Akkor ez egy százlábú – ezt fejti meg, az lehet, de nem tudni biztosan, mert nem látni jól, és a szeme is rossz.

Ledobja a köpenyt a földre, belemászik a kádba, megborzong a forróságtól. Nem érti, hogy lehet libabőrös a tűzforró vízben, de biztosan van erre is az interneten magyarázat. A lila flakonból kiütöget még egy kevés kocsonyás anyagot, alaposan eloszlatja a vékony szálak között az ujjaival, megmossa a haját, majd belefekszik a vízbe, csak az orrát hagyja kint. A víz azonnal utat tör magának a dobhártyáihoz, finom nyomás nehezedik az agyvelejére, és meditálni kezd.

Ismét elképzeli, ahogy fejjel lefelé tartják őt is, azzal a céllal, hogy kiokádja magából a sűrűvé kocsonyásodott anyag legutolsó maradékát.

Aztán felül a vízben, elveszi a sápadtlila flakont, fejjel lefelé fordítja, és megint ütemesen ütni kezdi a tetejét a tenyeréhez.

Elképzeli, ahogy az ő fejét is ütik, hátha még ki tudnak belőle facsarni bármit, például érzelmet, figyelmet vagy törődést.

A flakon enged, van még benne egy adag, két balzsamozásra már nem elég, egy utolsó nagy dőzsölésre még bőven.

Ütik őt is a talpánál fogva, van még benne, még egy jó nagy utolsó lélegzetvétel, vigyék el, vigyék az utolsó nagy sűrű adagot is belőle, ezt kívánja.

A sűrű balzsamnak is sápadtlila színe van, néhol sejtelmesen megcsillan, ahogy forgatja a kezében a tetemes adagot.

Kilehelte a hajpakolás a tenyerébe a lelkét, közben ő is ugyanígy járt a képzeletbeli ütésektől.

Egyenletesen felviszi a hajára a balzsamot, eloszlatja a tincsek között, a vékony szálú haja összegubancolódik, de a tenyérnyi kocsonya kibontja, és hatalmas csomók maradnak a kezében a hajából.

Nem aggódik.

Ilyen a hormonális változás.

…

Ez a történet eleje.

Viszont egy jó történet nem mondja el, miért vannak hegek a nő hasán, hanem szép lassan bontja ki a főszereplő jellemét, személyes sztoriját, meg akar hökkenteni, nem árulja el az elején, hogy áttétes méhnyakrákja volt, és majdnem meghalt. Majd csak akkor teszi ezt meg, amikor a tragikus feszültség csúcspontjára ér, ahol a főszereplő megtalálja élete szerelmét, akkor árulja el, hogy nem lehet gyereke. Sőt, az igaz szerelmet is akkor találja meg, amikor meghal az anyja, és akkor a nézők felhördülnek majd, hogy ezt az egészet csak kitalálták, ez nem lehet igaz, ilyen nincs, csak a mesében.

Vagy együttéreznek.

Vagy utálják.

Vagy a kettőt egyszerre.

Viszont ez egy szar történet, ez már az elején elárulja a tragikus csúcspontokat.

Őt pedig utálják, mert mi az már, hogy túlélte a rákot, és megtalálta a szerelmet? Csonkolt, gyerektelen nő. Neki ilyen nem jár. Ő csak egy csonkolt, gyerektelen nő.

…

A hormonális változásra enyhe gyógyszert szed, legalábbis ezt mondta az orvosa, hogy nem kell aggódni, mert nincs jelentős hatóanyag-tartalom benne. Azért van szüksége ilyesmire, mert a korai klimaxot kezelni kell, viszont a hormonkezeléstől újra kialakulhat a rák.

Annyi mindent lehet olvasni a hormonokról.

Az egész létezése kellemetlen vesszőfutás lett a hormonadagokkal és az idővel.

Egy egységnyi hormon mekkora sebességgel alakítja ki újra a rákot?

A hormonnélküliség hogyan okoz más betegségeket hosszú távon, amik másmilyen halálnemekhez vezetnek?

Milyen halálnemet választana a rák helyett?

Ezen elgondolkozik, és arra jut, hogy legszívesebben leugrana a Golden Gate hídról, mert az gyönyörű.

Bár sosem járt még San Franciscóban, de biztos oda utazna a halála előtt.

Így cselezné ki a rákot, nem adná neki magát úgy, ahogyan azt a halál eltervezte.

Gyönyörű ruhát venne, csak erre az alkalomra, a híd rozsdavörös izzásához öltözne a naplementében.

A haját kibontaná, a sminkjét előtte két órán keresztül készítené, olyan ragyogó lenne az arcbőre, ami most a trend a szépséginfluenszerek között.

A magas sarkú cipőjét a hídon hagyná.

És belevetné magát az óceánba.

Szép halál.

De még él.

Még nagyon is él.

Sűrű, néhol megcsillanó, kocsonyás anyagként folyik az élete egy flakon falán.

…

Egy kellemetlen érzéssel kezdődött, szex közben.

Vérrel folytatódott.

Egyre intenzívebb színekkel és állagokkal.

Aztán azzal, hogy elöntötte egy sötét, májszerű, zselés anyag.

Aztán félrediagnosztizálták.

Aztán hülyének nézték.

Aztán letagadták.

Aztán lebaszták, hogy

miért nem jött korábban,

miért nem jött vissza,

miért nem vette fel.

Egy kellemetlen érzéssel kezdődött, és végzetes hibákkal folytatódott.

Most nem lehet gyereke.

És ezzel nem tud mit kezdeni.

Azt sem tudja, mit kellene éreznie a gyerektelensége miatt.

A nagyműtét előtt nem fagyasztják le a petefészkét.

Nem mondja el senki előre, hogy ha átmegy rajta huszonnyolc sugár, akkor semmire se lesz jó.

A petefészek bent marad a hasüregben, de használhatatlan.

Itt ül, és semmire se jó a petefészke, hiába van felvarrva a hasfalára.

Nincs méhe, így nincs funkciója a megmaradt ivarszervének sem.

A soha meg nem született gyerekeire gondol, elképzeli őket, mennyire hasonlítanának rá, és nem szomorú.

Ebben a pillanatban a felfüggesztett ivarszervét jobban el tudja képzelni, mint a gyerekei arcát.

A gyerekei elképzelhetetlenek, és nem szomorú amiatt, hogy soha nem fognak találkozni.

„Majd a következő életedben” – mondja az egyik spirituális beállítottságú barátnője.

„Ennek így kellett lennie, a te életed így teljes” – mondja egy másik.

Ő meg csak néz ki a fejéből, rendezgeti maga körül az érzéseit – mert az érzései is a testén kívül helyezkednek el egy ideje –, de nem állnak össze, elnehezednek, és megülnek lent, valaminek az alján, aztán beleragadnak a végtelenbe.

Legalább szomorúnak kellene lennie, bőgnie, sajnálkoznia.

Vágyakoznia a meg nem született, „pedig biztosan szépek lennének” gyerekei után.

Elképzelni, hogy a férfival, akivel él, gyerekei vannak, azok csodálatosak, okosak, kedvesek, és hasonlítanak rá.

De az egészből egy rohadt feltételes mód lesz, soha nem fog megtörténni.

Sírnia kéne, és önmagába roskadni, folyamodnia örökbefogadásért, és ezerszer meghallgatni: „Ugyanúgy fogod szeretni, mint a sajátodat.”

De ő nem akar senkit se ugyanúgy szeretni, mint a sajátját.

Ő csak itt akar ülni, és nézni akar kifelé a fejéből.

Semmit nem akar érezni.

Fel akarja vágni a hasát a keloidos heg mentén, szétnyitni és megnézni, hogy néz ki a hasfalára felvarrt petefészke.

Meg akarja mutatni a világnak, hogy szörnyülködjenek.

Titokban olyan műsorokat néz, amikben ismeretlen emberek egy homokos tengerparton, negyvenöt fokban, piros és sárga egyenruhákban küzdenek a túlélésért. Azt hiszi, ez már a valódi világ, hogy igazi szenvedés az, hogy a szereplőknek fél lábbal kell állniuk egy cölöpön addig, amíg ki nem derül, melyik bírja tovább.

Közben a jelen háborúiról – amiket élőben közvetítenek a közösségi oldalakon – azt hiszi, hogy semmi közük nincs már a valósághoz. Azt gondolja, hogy ilyen szörnyűség nem történhet meg, hogy a világ egyre borzalmasabb, éppen ezért nem is akarja elhinni mindazt, amit lát.

Azt mondja rá, kamu.

Elképzeli inkább a régi háborúkat, amelyek még nem voltak ennyire borzalmasak, közben nem gondol bele, hogy a gyarmatosításnál vagy a lágerekben nem voltak okostelefonok.

Aztán bekövet egy ukrán lányt TikTokon, aki azzal szerzett milliós követőbázist, hogy a hazájából tudósított, amikor Putyin megtámadja Ukrajnát.

A lány pillanatok alatt híres lett, a fél világ neki szurkolt a bunkerben készített videói alatt, amikben megmutatta, milyen konzervekből főz az anyja, hogyan tisztálkodnak, vagy körbejárta a lebombázott szülővárosát, és beszólt az orosz elnöknek. Aztán, amikor el tudott menekülni az otthonából, és új életet kezdett Olaszországban, ahol jó ételekről, fenséges péksüteményekről, kávékról és napsütéses teraszokról posztolt, akkor elkezdték utálni.

„Neki is csak a népszerűség kellett. Semmi hiteles nincs benne. Már nem inspiráló a személyisége.”

Mintha az ember megválaszthatná a saját tragédiáját, amit azért kér, hogy elérjen egy bizonyos lájkszámot.

Mintha nem cserélné vissza bárki az egymillió követőt az otthonáért vagy egy működő petefészekért.

…

A méhnyak rosszindulatú daganatos megbetegedése esetén a sebészi kezelés módját és mértékét a daganat kiterjedése, a beteg életkora és családtervezési szándéka határozza meg.

A rosszindulatú méhnyakdaganat műtéti kezelésének célja a daganat és az esetleges környéki nyirokcsomóáttétek teljes eltávolítása. A radikális méheltávolítás során eltávolításra kerül a méh, valamint mindkét oldalsó függesztő szalagja (parametrium) a medencefalig, a hüvely felső harmada (néha nagyobb része is) a hozzá tartozó kötőszöveti állománnyal; a kismedencei nyirokerek és nyirokcsomók, illetve azok érintettsége esetén a hasi nagyerek körüli nyirokcsomó-hálózat egészen a veséket ellátó artériák magasságáig.

Amennyiben a beteg még gyermeket szeretne, és az előzetes vizsgálatok eredménye ezt lehetővé teszi, alternatív megoldás lehet a méhnyak radikális eltávolítása (trachelektómia) is. Ebben az esetben a méhtest megtartása mellett végezzük el az összes szükséges beavatkozást, majd a műtét végén a méhtestet a megmaradt hüvelycsonkhoz rögzítjük, megőrizve a későbbi gyermekvállalás lehetőségét.

A műtét előtt a hasfal, a szeméremdomb és a szeméremtest szőrzetét leborotváljuk, a beteg hashajtás, illetve beöntés után nyugtató tablettát kap.

A műtét légcsövön keresztül végzett altatásban történik. Műtőasztalon, már alvó állapotban a hasfalat és a szeméremtestet, illetve a hüvelyt fertőtlenítő oldattal csírátlanítjuk, a húgyhólyagba állandó katétert vezetünk. A köldök fölé is meghosszabbított középvonali, hosszanti metszésből hatolunk a hasüregbe. A látható területek megtekintése, a hasüreg és a kismedence áttapintása után átvágjuk és ellátjuk a méh függesztő szalagjait, feltárjuk a hashártya mögötti területet, a kismedencei nagy artériákat és vénákat, majd eltávolítjuk a nyirokcsomókat és nyirokereket a kismedence aljáról és oldalfalairól. Az eltávolított nyirokcsomókat azonnali szövettani vizsgálatra küldjük. A húgyvezeték kismedencei szakaszát teljes mértékben felszabadítjuk egészen a húgyhólyagig. A méhet ellátó ereket lefogjuk, átvágjuk és lekötjük, majd elöl a húgyhólyagot, hátul a végbelet a hüvelytől elválasztjuk, és a hüvelyt is felszabadítjuk. Ezután a méhet (szükség esetén a méhfüggelékeket is) oldalsó függesztő szalagjaival és a hüvely felső harmadával (szükség esetén felével, kétharmadával) együtt eltávolítjuk. A hüvely sebét öltésekkel zárjuk. A szöveteket kórszövettani vizsgálatra küldjük. Amennyiben a szövettani vizsgálat kismedencei nyirokcsomó érintettséget igazol, szükségessé válik a hasi nagy erek (aorta) körüli nyirokcsomók eltávolítása is. Amennyiben a daganat kiterjedése azt indokolja, szükség lehet a húgyhólyag, a húgyvezeték vagy a bél egy szakaszának eltávolítására is. A húgyhólyag egy részének eltávolítása esetén a katétert a hasfalon át, a szeméremcsont felett vezetjük ki.

A műtéti területről egy vagy több műanyag csövet (drént) vezetünk ki a hasfalon (néha a hüvelyen) keresztül az esetlegesen felgyülemlő folyadék (vér, nyirok) elvezetése céljából.

Radikális méheltávolítás után menstruáció nem fog jelentkezni, terhesség nem fordulhat elő. A húgyvezeték és húgyhólyag műtéti érintettsége miatt a spontán vizelés nehezen vagy esetenként egyáltalán nem áll helyre. Gyakran alakul ki székrekedés, hosszú távon fogyás és a fizikai erőnlét romlása is bekövetkezhet. A nyirokcsomók és nyirokutak eltávolítása miatt az alsó végtagokon lábduzzanat (ödéma) jelenhet meg. A felszaporodott nyirokfolyadék a hasüregben vagy a hasfalban nyiroktömlőt képezhet. A keresztcsonti és a kismedencei idegfonatok sérülése miatt alsóvégtagi mozgásnehezítettség és érzéskiesés is felléphet.

(Forrás: Semmelweis Egyetem)

…

Nem tudta, hogy a Wertheim-műtétről lehet verset írni.

…

Minden orvosába beleszeret egy kicsit.

Olyan helyeken járnak a testében, ahová nem sikerült eljutnia senki másnak.

Azok a férfiak, akik a kezükben tartják a beleit, kimondhatatlanul vonzóak lesznek számára. Mindezek után ott ülnek az ágyán patyolatfehér köpenyben, és arról beszélnek, hogy ilyen szép beleket még életükben nem láttak.

A csúnya részeket szépen kivágják. Ami marad, az maga a csoda.

A kórház olyankor megtelik dicsfénnyel, a fehér köpenyes orvosok az ágyon ülve belső szervekről lamentálnak, és elképzeli, hogyan udvarolnának neki ezek a férfiak, ha nem egy műtőasztalon találkoznak.

Eleve alárendelt helyzet elaltatva, kiterítve, meztelenül, zöld drapéria alatt, magatehetetlenül feküdni, de ő élvezi a magatehetetlenséget.

Rábízni magát arra a végtelenül megnyugtató érzésre, hogy lehet, nem kel fel többé.

Az a férfi, aki fehér köpenyben élet-halál harcot vív érte, és megmenti az életét, nagyobb harcos Cézárnál és Napóleonnál.

Ki képes arra, hogy a kezében tartsa ismeretlen nők beleit?

Ki képes egy nő hasát finoman felmetszeni, a legnagyobb műgonddal kivágni mindent, ami rosszindulatú és elhalt?

Ki képes addig operálni, amíg egy idegen nő túl nem él?

Ilyet egy hódító hadvezér se tudott.

Ennél gyönyörűbben egy férfi sem udvarolt még neki, mint ezek az orvosok, akik azt mondják: a maga belei gyönyörűek.

…

A kedvenc pillanata a műtét előtti elalvás.

Vérében a Dormicummal élete legjobb bulijába indul.

Aztán öntudatlanul fekszik az éles fényű lámpák alatt, mindenki rá figyel, neki meg eszébe jut a Hupikék törpikék-slágerek egyik dala, és dúdolni kezdi: „Szörnyű nagy gond, szörnyű nagy gond…”

Aztán elalszik annak tudatában, hogy lehet, nem ébred fel többször.

Nem tud elképzelni nagyobb békességet ennél.

…