MARIANA ENRÍQUEZ

ÁGYBAN
DOHÁNYOZNI
VESZÉLYES

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mariana Enríquez: Los peligros de fumar en la cama, Editorial Anagrama, 2017

© Mariana Enríquez, 2009

Obra editada en el marco del Programa Sur de Apoyo a las Traducciones del Ministerio de Relaciones Exteriores, Comercio Internacional y Culto de la República Argentina.

A mű az Argentin Köztársaság Külügyi, Nemzetközi Kereskedelmi és Istentiszteleti Minisztérium Sur Fordítás Támogatási Program keretein belül jelenhetett meg.

Este libro ha sido traducido
en la Casa del Traductor de Tarazona.

Jelen könyv fordítása
a Spanyol Fordítóházban készült, Tarazonában.

Hungarian translation © Pávai Patak Márta, 2022

Hungarian edition © Open Books, 2022

Fordította Pávai Patak Márta

A fordító köszönetet mond Wenceslao Grillónak
a fordítás elkészítése során nyújtott segítségéért.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

A borító Boetius à Bolswert metszetének felhasználásával készült

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-180-1

Paul és Chatwin kiscicánknak

Stay here while I get a curse
To give him a goat head
Make him watch me take his place
Night has brought him something worse

WILL OLDHAM: A Sucker’s Evening

Angyalka kihantolása

Nagyanyám nem szerette az esőt, és még mielőtt hullani kezdtek az első cseppek, amint elsötétült az ég, azonnal rohant ki az üvegekkel a hátsó udvarra, és szájukkal lefelé félig beásta őket a földbe. Én szaladtam utána, és kérdeztem, nagymama, miért nem szereted az esőt, miért nem szereted. De ő rám se hederített, ásóval a kezében kikerült engem, és orrát feltartva beleszimatolt a levegőbe. Mikor végül eleredt, akár szemerkélt, akár vihar jött, nagyanyám becsukott ajtót-ablakot, fölerősítette a tévét, hogy elnyomja az esőkopogás meg a szél hangját – bádogtetős háza volt –; és ha pont a zápor alatt ment a kedvenc sorozata, a Combat!, akkor szólni sem lehetett hozzá, mert őrülten szerelmes volt Vic Morrow-ba.

Én imádtam az esőt, fölpuhította nekem a kiszáradt földet, és végre kedvemre hódolhattam ásási szenvedélyemnek. Micsoda kutakat ástam! Nagyanyám ásóját használtam, egész kicsi, akkora volt, mint amit egy kisgyerek használna a tengerparton, csak fémből és fából készült, nem műanyagból. A kutak alja tele volt zöld üvegcserepekkel, de a szélük már teljesen legömbölyödött, nem is voltak élesek; mintha a tengervíz kerekítette volna le őket, ugyanúgy, mint a sziklatörmeléket vagy az apró kavicsokat, mit kerestek hát az udvarunkban? Valaki biztos elásta őket. Egyszer találtam egy ovális követ is, akkora volt, mint egy svábbogár, olyan színű is, csak hiányzott a hat lába meg a csápja. Egyik oldalán sima volt, a másikon a rovátkák között pedig tisztán kivehetően egy arc mosolygott rám. Rohantam vele apámhoz, hogy megmutassam neki, milyen kincset találtam, mire ő csak annyit mondott, nem is biztos, hogy ezek a vonalak arcot formáznak. Apám soha semmiért nem tudott lelkesedni. Két fekete dobókockát is találtam, már szinte teljesen elhalványodtak rajtuk a fehér pöttyök. Találtam almazöld és türkiz színű, matt üvegdarabkákat is. Nagyanyám emlékezett rá, hogy egy régi ajtóból származnak. Földigilisztákkal is szoktam játszani, jó apróra felvagdostam őket. Nem élvezkedtem rajta, ahogy a giliszta apró darabkákban vonaglik még egy darabig, hanem inkább folytattam tovább. Úgy éreztem, ha rendesen fölaprítom a gilisztát, mint a hagymát, ha nem maradnak egyben a gyűrűi, akkor majd nem tud utána nőni a többi része. Sose szerettem a férgeket.

A csontokat egy vihar után találtam, amikor hatalmas sártengerré változott a hátsó udvarunk. Fölszedtem őket a vödörbe, amiben a kincseimet szoktam összegyűjteni, abban vittem át a belső udvari falikúthoz, és ott mostam le őket. Apámnak is megmutattam. Azt mondta, hogy csirke- vagy inkább bordacsontok, esetleg valamilyen elpusztult háziállaté lehetnek, amit már jó régen áshattak el a hátsó udvarban. Kutya vagy macska talán. Aztán mégis inkább a csirke mellett maradt, mert régen, még az ő kiskorában, ott hátul a nagyanyámnak tyúkudvara is volt.

Lehetséges magyarázatnak tűnt, egészen addig, amíg fülébe nem jutott a nagyanyámnak, hogy csontokat találtam, aki erre a haját tépve óbégatni kezdett, „jaj, a kis angyalka, jaj, a kis angyalka”. De nem sokáig tartott a botrány, apám ugyanis csak addig nézte el nagyanyám „babonaságait” (mert így nevezte őket), amíg nem lőtt túl a célon velük. Nagyanyám jól ismerte apám rosszalló pillantását, és kénytelen-kelletlen lecsillapodott. Elkérte tőlem a csontokat, én meg nekiadtam őket. Aztán rám szólt, hogy menjek a szobámba lefeküdni. Kicsit mérges lettem rá, mert nem értettem, miért kell bűnhődnöm.

Aztán később, még akkor este, kihívott, és mindent elmesélt. A tízedik vagy tizenegyedik húga lehetett, nagyanyám nem volt egészen biztos benne, akkoriban még nemigen törődtek a gyerekekkel. Pár hónapos korukban meghaltak, elvitte őket a láz vagy a vérhas. Még meg sem volt keresztelve, angyalka lett belőle, rózsaszín ruhába bugyolálva odatették a nagypárnán a virágokkal földíszített asztalra. Papírból csináltak neki szárnyat, hogy minél előbb fölmehessen a mennybe, és nem tömték tele a száját piros virágszirommal, mert az anyja, az én dédmamám irtózott ettől, úgy látta, mintha véres lenne. Aztán egész éjjel énekeltek, táncoltak, egy részeg nagybácsit ki is kellett ebrudalni, a dédmamámat pedig föl kellett mosni, mert elájult a sok sírástól meg a melegtől. Egy indián siratóasszony kántálta gyászénekeit az angyalka fölött, és mindössze néhány húsos lepényt fogadott el cserébe.

– És ez itt történt, nagymama?

– Nem, Santiagóban, Salavino megyében. Cudar nagy hőség volt!

– Ha ott halt meg, akkor ezek itt nem lehetnek annak a kislánynak a csontjai.

– De azok. Elhoztam, amikor ideköltöztünk. Nem akartam otthagyni, mert minden éjjel sírt szegényke. Hiszen már akkor is csak sírdogált, amikor ott volt mellettünk, gondold el, mennyit sírhatott ott egyedül, magára hagyatva! Úgyhogy elhoztam. Már csak a csontjai voltak meg, beletettem egy szatyorba, és eltemettem itt hátul az udvarban. A nagyapád nem is tudott róla. A dédmamád sem, senki. Mert csak egyedül én hallottam a sírását. A dédapád is, de ő megjátszotta, hogy nem hallja.

– És még itt is szokott sírni a kislány?

– Csak ha esik.

Aztán megkérdeztem apámat, hogy igaz-e a kis angyalka története, mire ő azt felelte, a mama már öreg, és összevissza beszél. Nem túl nagy meggyőződéssel mondta, vagy inkább kényelmetlen lehetett neki a beszélgetés. Aztán a nagymama meghalt, eladtuk a házat, én elköltöztem, egyedül éltem, férj, gyerekek nélkül, apám pedig a Balvanera negyedben vett magának lakást, én meg közben el is feledkeztem az angyalkáról.

Mígnem aztán tíz év múltán egyszer csak megjelent sírva az ágyam szélén azon a viharos éjszakán.

Nem úgy néz ki, mint egy kísértet. Nem lebeg, nem is sápadt, és nem visel fehér ruhát. Félig már oszlásnak indult, és nem beszél. Amikor először megjelent, azt hittem, álmodom, és próbáltam elűzni magamtól a lidérces látomást; miután nem sikerült, és lassan rájöttem, hogy valóságos, kiabálni, sírni kezdtem, számra tapasztottam a paplant, összepréseltem a szememet, befogtam a fülemet, hogy ne halljam, mert akkor még nem tudtam, hogy néma. De amikor néhány óra elteltével előbújtam onnan, az angyalka még mindig ott volt, vállára terítve egy öreg pléd, mint valami poncsó. Ujjával kifelé, az ablak meg az utca felé mutogatott, ekkor jöttem rá, hogy már nappal van. Ritkaság, hogy nappal halottat lásson az ember. Kérdeztem, mit akar, de válaszul csak mutogatott, mint egy horrorfilmben.

Fölpattantam, és kirohantam a konyhába a gumikesztyűért, amit mosogatáshoz használok. Az angyalka jött utánam. Erőszakos személyiségének ez még csupán az első megnyilvánulása volt. Nem ijedtem meg tőle. Fölhúztam a gumikesztyűt, elkaptam a nyakát, és jól megszorongattam. Nem túl életszerű dolog egy halottat fölakasztani, de nem lehet egyszerre kétségbeesni is, meg józanul gondolkodni is. Még csak el sem köhintette magát, pedig kesztyűs ujjaim között ott maradt az oszladozó húsa, és kilátszott a légcsöve.

Egészen eddig nem sejtettem, hogy ő Angyalka, a nagyanyám húga. Megint jó erősen összepréseltem a szememet, hátha majd eltűnik, vagy fölébredek. Mivel ez sem használt, körbejártam, akkor vettem észre, hogy a hátán lóg valami sárgás anyag, amiről most már azt is tudom, hogy a rózsaszín szemfedő meg a két, kartonpapírból összetákolt szárny maradványa, amire tyúktollat ragasztottak. Ennyi idő alatt már rég el kellett volna rohadniuk, gondoltam, aztán hisztérikusan fölkacagtam, és azt mondtam magamban, tessék, van egy halott csecsemőm a konyhában, aki nagymamám húga, és járni is tud, pedig a méretéből ítélve alig ha három hónapot élhetett. Végleg föl kéne hagynom az ilyen szélsőséges gondolatokkal, hogy mi lehetséges és mi nem.

Megkérdeztem tőle, hogy ő-e a nagyanyám húga, Angyalka – nem is volt rá idő, hogy rendes névvel anyakönyvezzék, akkoriban más idők jártak, úgyhogy mindig csak ezen a gyűjtőnéven emlegették –; ekkor jöttem rá, hogy nem beszél, de válaszképpen bólintott. Ezek szerint nagyanyám igazat mondott, gondoltam, nem a tyúkudvarból származtak azok a csontok, hanem a húgát hantoltam ki kiskoromban.

Rejtély, hogy mit akarhatott Angyalka, mert egyebet sem tett, csak helyeslőn bólintott, vagy tagadólag rázta a fejét. De valamit nagyon akarhatott, nem érte be a mutogatással, nem hagyott nekem békét. Mindenhová jött utánam. Amíg én zuhanyoztam, ott várt a függöny előtt; ráült a bidére, amíg én pisiltem vagy kakiltam; félreállt a hűtőszekrény mellé, amíg én mosogattam, és odaült a szék szélére, amikor a számítógépen dolgoztam.

Az első héten éltem az életemet, mintha mi sem történt volna. Gondoltam, talán a sok stresszel jött rám ez a hallucináció, és majd elmúlik. Kértem néhány nap szabadságot, és bevettem altatót, hogy aludni tudjak. Angyalka továbbra is ott volt, az ágy szélén ülve várta, hogy fölébredjek. Egy-két barátom meglátogatott. Eleinte nem akartam válaszolni az üzenetekre, ajtót se nyitottam senkinek, aztán nehogy aggódni kezdjenek miattam, inkább megengedtem, hogy feljöjjenek, és az idegkimerültségemre hivatkoztam. Megértették, annyit dolgoztál, majd’ beleszakadtál, mondták. Egyikük sem látta az angyalkát. Amikor Marina barátnőm először meglátogatott, Angyalkát beletettem a gardróbszekrénybe, ám legnagyobb bosszúságomra és rémületemre onnan is kiszökött, és rátelepedett a fotel karfájára azzal a szétmálló, rusnya, zöldesszürke ábrázatával. Marina észre se vette.

Nem sokkal ezután kivittem Angyalkát az utcára. Semmi. Egyedül az az úr vetett rá egy futó pillantást, aki vissza is fordult, megint ránézett, és eltorzult az arca, biztos leesett a vérnyomása; vagy az az asszony, aki úgy elkezdett rohanni, hogy kis híján elütötte a 45-ös a Chacabuco utcán. Néhányan biztosan látták, persze nem sokan. Hogy megkíméljem őket a sokktól, úgy mentünk ki együtt – jobban mondva ő jött utánam, nekem meg nem volt más lehetőségem, hagytam, hogy kísérgessen –, hogy hátizsákban vittem (nem szép látvány, ahogy megy, olyan kicsi, hogy az már természetellenes). Vettem neki kötszert is az arcára, a drágábbik fajtából, amit égési sebekre vagy hegekre használnak. Ha most meglátják, undorodnak tőle, de részvétet és szánalmat is éreznek iránta. Egy nagyon beteg vagy nagyon sérült, nem pedig egy halott csecsemőt látnak benne.

Ha apám most meglátna, gondoltam, ő, aki mindig azon panaszkodott, hogy unokák nélkül fog meghalni (és unokák nélkül is halt meg, mint oly sok más dologban, énbennem e tekintetben sem kellett csalódnia). Vettem neki játékot, hogy ne unatkozzon, babát és műanyag építőkockát, cumit, hogy legyen mit rágcsálnia, de látszott rajta, hogy igazából semmi se nagyon tetszik neki, mert az átkozott ujjával folyton déli irányba mutogatott – erre rájöttem, hogy mindig déli irányba –, reggel, este, meg éjszaka is. Én beszéltem hozzá, kérdezgettem, de ő nem tudott rendesen kommunikálni velem.

Mígnem aztán egyik reggel megjelent a gyerekkori házunk fényképével, ahol annak idején megtaláltam a csontjait a hátsó udvarban. Kivette a dobozból a többi közül; undorító, összekente a többit is az oszladozó bőrével, nyálkás, maszatos lett mind. Oda szeretnél menni, kérdeztem, mire ő, hogy igen. Elmagyaráztam neki, hogy az a ház már nem a mienk, eladtuk, de ő egyre csak bólogatott, hogy oda akar menni.

Beletettem a hátizsákba maszkostul, fölszálltunk a 15-ösre, és elmentem vele Avellanedáig. Útközben ő nem nézett ki az ablakon, az embereket sem figyelte, nem kötötte le semmi, a külvilág ugyanúgy hidegen hagyta, mint a játékok. Az ölembe vettem, hogy kényelmesen üljön, bár nem tudom, lehetséges-e, hogy kényelmetlenül üljön, vagy jelent-e ez egyáltalán valamit számára; azt sem tudom, hogy mit érez. Csak azt tudom, hogy rossznak nem rossz, meg hogy az elején féltem tőle, de egy ideje már nem.

Délután négy óra körül értünk oda a régi házunkhoz. Mint nyaranta általában, a Mitre sugárúton most is a bűzölgő folyó meg a benzin szagát éreztem, az keveredett a szemét bűzével. Átvágtunk a téren, aztán elmentünk az Itoiz szanatórium előtt, ahol a nagyanyám meghalt, majd végül megkerültük a Racing-pályát. Amögött volt a régi házunk, kétsaroknyira a stadiontól. No de mitévő legyek most, hogy itt állok a kapujában? Kérjem meg az új tulajdonosokat, hogy engedjenek be? Milyen ürüggyel? Ebbe bele se gondoltam. Világos, agyamra ment már, hogy mindenfelé egy halott csecsemővel mászkálok.

Angyalka vette kezébe a dolgok irányítását. Nem kell bemenni. Elég, ha bekukkantunk az udvarba a kerítésfal fölött, csak ennyit szeretne, benézni a hátsó udvarba. Belestünk mind a ketten, őt fölemeltem – a kerítésfal inkább alacsony volt, nem csinálták meg rendesen. Ott, ahol a kerti rész szokott lenni, most beástak a földbe egy kék színű, műanyag kerti medencét. Egyértelmű, hogy meg kellett bolygatniuk a földet, mikor ezt a nagy gödröt kiásták, és a földdel együtt a csontokat is kiforgatták onnan; ki tudja, hová lettek, hová dobhatták ki őket. Nagyon együttéreztem szegénykével, mondtam neki, mennyire sajnálom, hogy nem tudok segíteni rajta; még azt is mondtam neki, már bánom, hogy nem ástam ki még egyszer, amikor eladtuk a házat, akkor eltemethettem volna valami nyugalmasabb helyen, vagy a családja közelében, ha ott jobban szeretne lenni. Persze egy dobozba vagy egy virágládába is beletehettem volna, és nyugodtan haza is vihettem volna! Nem szépen viselkedtem vele, ezért elnézését kértem. Angyalka bólintott. Úgy vettem, hogy megbocsát érte. Kérdeztem, most megnyugodott-e, elmegy-e, magamra hagy-e. Azt mondta, nem. Jól van, feleltem, és mivel a válasza nem esett túl jól, gyors léptekkel elindultam a 15-ös megállója felé, ő meg kénytelen volt futni utánam úgy, ahogy volt, mezítlábasan, a talpa is el volt már rohadva, kilátszottak a fehér csontocskái.