Andreas Englisch

Összeesküvés
Ferenc pápa ellen

A titkos vatikáni szövetség

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andreas Englisch: Der Pakt gegen den Papst:
Franziskus und seine Feinde im Vatikan
C. Bertelsmann Verlag, 2020

© 2020 Andreas Englisch

© 2020 C. Bertelsmann Verlag, München,
in der Verlagsgruppe Random House GmbH

Fordította Szabó Zsuzsanna

Hungarian translation © Szabó Zsuzsanna, 2021

Hungarian edition © Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Pozsik László

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-109-2

A szövegben előforduló bibliai idézetek a Szent István Társulati Bibliából (Szent István Társulat, Budapest, 1973) származnak.

Mennyire veszélyes a pápa élete a Vatikánban? Kik rejlenek az őt érő szüntelen támadások mögött? Felolvasásaimon újra és újra ezek a kérdések hangzanak el a közönség soraiból – elhatároztam hát, hogy megpróbálom felkutatni a pápa vatikáni ellenfeleit.

Munkám során folyton-folyvást ugyanabba a problémába ütköztem: beszéltem püspökökkel és papokkal, akik, bár készek voltak kendőzetlenül feltárni a néha sokkoló igazságot, mindannyian arra panaszkodtak, hogy a Vatikánban félelem uralkodik – félelem a pápa ellenségeitől, akik igen befolyásos emberek.

Számos beszélgetőpartnerem emiatt ragaszkodott ahhoz, hogy könyvemben ne említsem meg név szerint – én pedig teljesítettem kívánságukat, és megváltoztattam a nevüket. A könyvemben szereplő párbeszédek közül sokat emlékezetből, legjobb tudásom szerint rekonstruáltam.

Külön köszönettel tartozom Ferenc pápának azokért a nagyon őszinte beszélgetésekért, amelyeket utazásai során a pápai repülőgép fedélzetén folytattunk. Legfontosabb információimat is neki köszönhetem.

Tartalom

1. A Tevere partján

2. Falhoz szorítva

3. A lázadás kezdete

4. Vissza a frontvonalba

5. Assisi öröksége

6. Párbeszéd az iszlámmal

7. Küzdelem Abu-Dzabiban

8. Pápa egy tömegsírnál

9. Ez már nem az én pápám

10. Újraosztják a lapokat

11. Pofonok a korábbi pápáknak

12. Tebartz-van Elst

13. A Gänswein-rejtély

14. A Walter Kasper-féle provokáció

15. A római nemesség és a pápa

16. A pápa, az arisztokrácia és a johanniták

17. A pápák hidegháborúja és egy fake news

18. Krisztus légiósai és a Guadalupei Szűzanya

19. Harmadik típusú találkozás Monsignore F.-fel

20. Ki lesz a bíboros patrónus?

21. H. atya keresztkérdései

22. Vita az Amoris Laetitia apostoli buzdítás körül

23. Pápák, célkeresztben

24. Újabb ellenségek

25. A Vatikán és a homoszexualitás

26. Két professzor – és a közbülső szoba

27. Monte Caprinó-i éjszakák

28. Ki kémkedik a vatikáni meleg papok után?

29. A vadászat kezdete

30. Ki áll a háttérben?

31. Ki védi a meleglobbit?

32. Jorge Mario Bergoglio bűne

33. A pápa és a „bálványok”

34. Lobbik a Vatikánban

35. Ferenc a koronavírus idején

36. Gyóntatószék helyett ugrálóvár

37. Ki akar ártani a pápának?

38. Még tart a küzdelem

Epilógus

1.

A Tevere partján

Régóta kerülöm őt, és minden okom megvan rá. Tél volt, este 7 óra körül, amikor a sötétben a Tevere partján szokás szerint hazafelé bicikliztem. Nem ismertem fel messziről: csak egy óriási árnyat láttam a folyóparton, a kerékpárút mellett. Ő vett észre először, egy pillanattal azelőtt, hogy felismertem volna. Fékezni és visszafordulni durva udvariatlanság lett volna, köszönés nélkül elhajtani mellette úgyszintén. Szóval lassítottam, és amikor mellé értem, leszálltam a bicikliről.

Magas, fehér hajú, hatvan év körüli férfi, a mellkasa és a karja olyan, mint egy bokszolóé – nem éppen papra jellemző testalkat. Nagyjából ugyanakkor jöhetett Rómába, mint én, vagyis a nyolcvanas évek végén, és az irántam táplált érzése több volt puszta ellenszenvnél – maga volt a nyílt gyűlölet. Eleinte egyszerűen csak nem kedvelt, és ezt el kellett viselnem, a haragja azonban évről évre nőtt irántam, majd az egészet rám zúdította, amikor 2013-ban megjelent az első könyvem Ferencről. A mű címe ez volt: Franziskus. Zeichen der Hoffnung: Das Erbe Benedikts XVI. und die Schicksahlswahl des neuen Papstes (Ferenc – A remény jelei: XVI. Benedek öröksége és az új pápa). Valósággal őrjöngött. Amikor egyszer véletlenül összefutottam vele a Szent Péter-bazilika felé menet, megállított, és azt mondta:

– Hogy adhatta ennek a fércmunkának A remény jelei címet? Mit jelentsen ez? Mennyire akarja még megsérteni a nagy Benedek pápát? Ha ugyanis most reményt kell merítenünk valahonnan, akkor a maga nagy honfitársa idején minden okunk megvolt a kétségbeesésre? Miért kellene Benedek pápa kiemelkedő tevékenysége után reménykednünk? Miben? Mi az, amiben bizakodnunk kellene? Ezzel a címmel megvádolja a korábbi pápát, hogy katasztrófát okozott, és hogy az emberek a visszavonulása után végre reménykedhetnek. Szégyellje magát!

Tudtam, hogy Monsignore A.-t Benedek pápa mentette meg. Közel volt ahhoz, hogy fel kelljen adnia kényelmes és gondtalan vatikáni életét, hogy helyette egy otthonban nevelési problémákkal küszködő fiatalokkal vesződjön. Ám a XVI. Benedek környezetében lévők Monsignore A.-ért hallatott segélykiáltása nyitott fülekre talált, így Rómában maradhatott, és megtarthatta a posztját. Ezért Monsignore A. végtelenül hálás volt, és az egekig magasztalta Joseph Ratzingert. Meg tudtam érteni, hogy haragszik rám, és hogy mindent támad, amiről azt gyanítja, hogy akár a leghalványabban is bírálja Ratzingert.

A következő alkalommal akkor különböztünk össze, amikor A Vatikán harcosa címmel a második könyvem is megjelent Ferenc pápáról. Nem sokkal a megjelenés után a Szentszék sajtóirodája előtt botlottunk egymásba.

– Mit képzel magáról? – förmedt rám. – Mégis ki ellen kellene harcolnia a pápának, kérem? Ön úgy tesz, mintha a Vatikánban esküdt ellenségei lennének a pápának. Mindez, úgy, ahogy van, légből kapott sületlenség! A Vatikánban mindenki, hangsúlyozom: kivétel nélkül mindenki szereti a pápát, miként Benedeket is tisztelték és szerették. Ferenc pápa ellenségei, akikről itt hadovál, csak a maga képzeletében léteznek.

Most a sötétben meglehetősen mérgesen nézett rám – legalábbis így éreztem. Olyan udvariasan köszöntem, ahogyan csak tudtam:

– Jó estét, Monsignore!

– Nahát, furcsa, hogy épp itt találkozunk – morogta. – Már régóta beszélni akartam önnel, mert az, amit Németországban művel, egyszerűen tarthatatlan!

– Mire gondol?

– Pontosan tudja, hogy mire gondolok! Számos német városból hallottam a ténykedéséről. Még templomokban is fellép, és elbizonytalanítja a híveket. Hogy merészel arról beszélni, hogy egyházszakadás következhet be, egy újabb szkizma? Micsoda tiszteletlenség! Ez a legégbekiáltóbb ostobaság, amit valaha hallottam! Kétezer év alatt mindössze két nagy egyházszakadás volt. Az első 1000 körül, amikor a keleti egyházak kiváltak, a második pedig Luther Márton miatt. És most ön azt terjeszti a német városokban, hogy Ferencnek olyan komoly ellenségei vannak, hogy egyházszakadástól kell tartani? Teljesen elment az esze? A pápa egyetlen percig sem gondolt egyházszakadásra. Mégis mit képzel, hogy ilyen hazugságokat terjeszt, ráadásul a katolikus templomokban?

Remegni kezdett a térdem, és lázasan töprengtem, hogy Monsigneur A. mivel árthatna nekem a Vatikánban. Sajnos egy csomó dolog jutott az eszembe. Lehet, hogy tényleg túllőttem a célon, amikor azt mondogattam, hogy a pápának számolnia kell a katolikus egyház kettészakadásával?

– A pápa alighanem mindenre, ami csak elképzelhető, számíthat, de olyan egyházszakadásra semmiképp, amelyet az ellenfelei kényszerítenek ki. Ön meg telekürtöli Németországot azzal, hogy a pápa nekimegy a nemzetközi nagytőkének, mindenekelőtt az USA-nak. Ez a maga kitalációja! Egy pápa sosem tekintene az USA-ra vagy a kapitalizmusra ellenségként. Az, hogy a pápa és az amerikaiak ellenségek, csak az ön beteg agyában fordulhat meg!

Keményen beharaptam az alsó ajkamat. Ha a pápa a jövőben nem lesz elég bátor, hogy nyíltan beszéljen a kellemetlen dolgokról, akkor valószínűleg pokoli nehéz lesz bebizonyítani, hogy az USA-t vagy a nagytőkét az ellenségének tekinti, és hogy azok szembeszállnak vele. Meg voltam róla győződve, hogy így van, de vajon tényekkel is alá tudnám támasztani?

– Fejezze be ezeknek az ostobaságoknak a terjesztését! Hiszen még a televízióban is erről beszél. És jobb lesz, ha abbahagyja a szaglászást a Vatikánban a pápa ellenségei után. Ilyenek ugyanis nem léteznek!

Próbáltam higgadt maradni. Nem először éltem át, hogy egy vatikáni hivatalnok leteremt. A vatikáni rádió volt főnöke is megüzente, hogy fogalmam sincs róla, mit akar Ferenc pápa.

– Ha még egyszer azt hallom Németországból, hogy ön egy templomban az embereket azzal traktálja, hogy a pápa egyházszakadástól tart, és az USA-ban ellenséget lát, akkor lépéseket fogok tenni. Ebben biztos lehet – közölte végül Monsignore A., majd megfordult, és faképnél hagyott. Bevallom, kellett egy kis idő, amíg felocsúdtam, és képes voltam hazatekerni.

2019. szeptember 4-én, Mozambik felé tartva Ferenc pápa minden képzeletemet felülmúló bátorságról tett tanúbizonyságot. Néhány lépésre tőlem, a pápai repülőgép fedélzetén így nyilatkozott:

– Számomra megtiszteltetés, ha az amerikaiak támadnak.

2019. szeptember 10-én a visszaúton, ugyancsak a repülőgépen, amelyen én is ott voltam, ugyanilyen bátran vallotta be, mennyire recseg-ropog minden az egyházon belül:

– Nem rémítenek meg az egyházszakadások, a szkizmák.

Mindkettőt sejtettem, de a sejtésem most beigazolódott. A pápa nem zár ki egy egyházszakadást, és valóban vitában áll az amerikaiakkal. De ha ez így van, akkor az olyan vatikáni egyházi emberek, mint Monsignore A., vajon miért nem akarják, hogy én írjak erről, vagy hogy ott „szaglásszam”? Miért olyan fontos ez nekik? Miért szálltak szembe oly sokan a jezsuita rendfőnökkel, Arturo Marcelino Sosa Abascal atyával, aki 2019-ben Riminiben kijelentette:

– Visszalépésre akarják kényszeríteni a pápát. Több összeesküvést is szőttek ellene, a Vatikánon belül éppúgy, mint azon kívül.

2.

Falhoz szorítva

A világ legfurcsább főhadiszállása, amelyben az a férfi él, aki Jézus Krisztus földi helytartójának nevezheti magát, egy kissé lerobbant benzinkút közvetlen közelében fekszik, a Vatikán kellős közepén. Mivel ott nincsenek adók, ezért az üzemanyag körülbelül negyedével olcsóbb, mint máshol Olaszországban. Innen egy kőhajításnyira áll a Vatikán vendégháza, amely Szent Márta nevét viseli, és ahová Ferenc 2013-ban, pápává választása után, a régi vatikáni gárda legnagyobb döbbenetére beköltözött.

Amikor kinyílnak a Szent Márta-ház üvegajtói, a látogatót II. János Pál pápa mellszobra fogadja, s közben – akár egy gonosz szellem – némi benzinszag is beszivárog a katolikus egyház központjába. Addig a napig, amíg Ferenc pápa ide nem költözött, a Szent Márta-ház csupán egyike volt a Vatikán semmitmondó és unalmas vendégházainak. Aki itt szállt meg, az szerette volna elkerülni a Via della Conciliazionétól egy sarokra, a Via della Traspontinán álló, még kevésbé fényűző paplakot. Ám az, akinek „mondanivalója volt”, nem a Szent Márta-házba jött, hanem besétált a Vatikán egyik főbejáratán, az impozáns Portone di Bronzón (a Bronzkapun), amelyet tisztelgő svájci gárdisták őriznek, vagy rögvest bevezették a Vatikán túlértékelt, bár kétségkívül nagyon szép belső udvarába, az úgynevezett Damasus-udvarba, hogy kihallgatásra járuljon a pápa elé. Azt, hogy a pápa mikor milyen vendéget fogad, részletes heti terv szabályozta. Hétfőn a bíboros államtitkár léphetett be, kedden a Hittani Kongregáció prefektusa, szerdán a klérus vezetője, csütörtökön a szentek ügyeinek prefektusa, pénteken pedig ismét a bíboros államtitkár. Ennek a négy férfinak tehát rendszeres bejárása volt a pápához. Ferenc pápa viszont a vendégház menzáján tartózkodott, és estéről estére családapákkal és családanyákkal együtt szelfizett, akik immár ugyancsak megszállhattak a házban. A pápa ellenségeinek szemszögéből Ferencnek mindezzel egyetlen célja lehetett csupán: hogy a Vatikán II. János Pál és XVI. Benedek hivatali idejéből ott maradt egykori urainak a fejére koppintson, mivel nekik egészen más képük volt egy pápáról – Ferenc viszont nem akart ennek a képnek megfelelni, és ezt nap mint nap nyilvánvalóvá is tette.

Nem tudják megbocsátani neki, hogy hozzányúlt a katolikus egyház alapzatához, és megrengette az Isten által lefektetett fundamentumot. Ferenc ugyanis véleményük szerint attól sem nem riadna vissza, hogy lerombolja a katolikus egyháznak azt a követelését, miszerint ez volna az egyetlen üdvözítő vallásos instancia a világon. Ferenc elutasítja, ami elődjének, Joseph Ratzingernek oly fontos volt, hogy egy hívő számára „objektíve jobb”, ha katolikus, mert csak így juthat a mennyországba. Az első amerikai kontinensről származó pápa még a pápák legfontosabb igényéről is hajlandó lenne lemondani: arról, hogy Jézus Krisztus földi helytartója legyen. Ferenc jóval tömörebben foglalt állást egy, az Egyházi évkönyvben tett változtatás révén, miszerint ez a cím csupán egy hagyományt jelenít meg, a „Szent Péter utódja” elnevezéshez hasonlóan. Ezzel pedig valójában véget is vetett a pápák korlátlan tekintélyének, amelynek értelmében az apostolfejedelem utódaként a világ bármely pontján a katolikus egyházon belül felbukkanó vitás kérdésekben a megfellebezhetetlen, utolsó, döntő szót ők mondhatják ki.

A pápa ellenségei azonban továbbmennek, és azt gondolják, hogy Ferenc nemcsak a pápai hivatalt teszi tönkre, hanem az egyház legszentebb részeit, a szentségeket is. Írásai az olyan szentségeket, mint a házasság vagy a gyónás szentsége, az állandóan hangoztatott „Isten mindig megbocsát” révén feleslegessé teszik, megsemmisítik. Hiszen ha az Isten úgyis mindig megbocsát, akkor miért van szükségük a hívőknek még egy egyházra is a bűnbocsánat eléréséhez és a mennyországba jutáshoz? – teszik fel a kérdést Ferenc ellenségei, akiknek, mivel a pápa a fejébe vette, hogy az Isten fia által alapított egyház szerintük belső magját elpusztítja, nincs más választásuk, mint Isten nevében lemondásra késztetni.

Mindemellett a pápa legyőzésére nem a legjobb időpontot választották – hiszen épp most kellene összezárniuk, amikor az egyház a padlón van.

Ferenc időközben a nyugalmas vendégházat átalakította személyes irányító központjává. Az évek során kiderült, milyen típusú parancsnokság ez. A Ratzinger-éra egyik legbefolyásosabb püspöke a Szent Márta-ház légkörét egy bekerített sereg főhadiszállásához hasonlította, amely egy önpusztítónak és alkalmatlannak tartott vezér irányítása alatt az ellenség megsemmisítő csapására vár. Aki csak belép a házba, lehorgasztott fejjel és keserű arckifejezéssel rossz híreket hoz, mivel a római katolikus egyház védelmi vonalai szerte a világon egymásután omlanak össze. A világ nem kér abból, amit az egyház kínál. A fiatal nők az úrnapi körmenet helyett buddhista meditációs szemináriumokra járnak, a férfiak nem gyónni mennek, hanem a Himalájára, hogy megtalálják önmagukat. A világ elfordul az egyháztól, és ezzel egy időben Isten szolgái sorban követik el a bűncselekményeket vagy térnek rossz útra, felgyorsítva ezzel az intézményük összeomlását.

A negatív ranglista első helyét orrhosszal vezetik a visszaélésekkel kapcsolatos botrányok. Az első, elszigetelt eseteket még a nyolcvanas években fedezték fel, időközben azonban futótűzként terjedt végig az egyházi világon. Minden kontinens, minden ország, minden püspöki kar érintett. Most azonban a külvilág már másképp áll hozzá az egyház hibáihoz, mint korábban. Bármilyen felfoghatatlan vétket vagy bűntényt követett is el az egyház évszázadokon át, minden további nélkül megtehette, a hívek zokszó nélkül tudomásul vették, és a világ megbocsátott neki: mindegy volt, hogy elítélte a demokráciát, és bűnös rezsimeket támogatott, vagy – mint XII. Piusz pontifikátusa idején, a második világháború után – exkommunikációt kilátásba helyezve megtiltotta bizonyos újságok olvasását.

Mostanra azonban vége az elnéző magatartásnak. A világ, úgy tűnik, már nem hajlandó megbocsátani az egyháznak a szexuális visszaéléseket. A gyerekekkel, fiatalokkal, fiatal papokkal és apácákkal szemben elkövetett szexuális visszaélések, illetve ezeknek a bűncselekményeknek az eltussolása annyira elborzasztották a keresztényeket, hogy már nem kérnek a szánalmas magyarázkodásból. Azt akarják, hogy fejek hulljanak – és ezt lassan az egész világon minden pap a saját bőrén érzi. Az egyház kétségtelenül a falhoz szorult.

3.

A lázadás kezdete

Már közvetlenül Jorge Mario Bergoglio pápává választása után, 2013 tavaszán sem volt kétséges a Vatikánban, hogy néhány bíboros és püspök megpróbál majd szembeszállni az új egyházfővel. Azt persze senki sem tudta, hányan fognak ebben részt venni, mekkora haderővel rendelkeznek, s hogy frontális támadást intéznek-e, vagy inkább szabotázzsal próbálkoznak – ám azt a tényt, hogy vannak ilyen irányú törekvések, vatikáni bennfentes körökből senki sem vonta kétségbe. Az újonnan megválasztott pápa sosem volt egy csöndes vakbuzgó, sokkal inkább harcos, aki már évtizedek óta hadakozott a vatikáni hierarchiával. Két jelentős ütközetre, amelyet az új pápa korábban megnyert, még mindenki jól emlékezett, mivel nagy csatazajjal járt, és a hatásuk még ekkoriban is érződött.

1992-ben a Latin-amerikai Római Katolikus Püspökök Tanácsa, a CELAM a Dominikai Köztársaság fővárosában, Santo Domingóban ülésezett. Az akkori pápa, II. János Pál a latin-amerikai püspökökre úgy tekintett, mint akik kommunista befolyás alatt állnak. A felszabadítás teológiája, amely a szerintük a kizsákmányolás révén eltulajdonított javak újraelosztását követelte Latin-Amerikában, az ő szemében nem volt más, mint a kommunisták előretörése – Karol Wojtyła pedig közismerten gyűlölt mindent, aminek köze volt a kommunizmushoz. Annak érdekében, hogy a résztvevőket megfelelő korlátok közé szorítsa, II. János Pál Santo Domingóba küldte a létező legkíméletlenebb ítélet-végrehajtót: Alfonso López Trujillo bíborost a Kúriától, aki azt a feladatot kapta, hogy a latin-amerikai püspököket megfossza a jogosultságaiktól, és szorosabban Rómához kösse őket. A cél az volt, hogy a püspökök önrendelkezési jogát a saját kontinensükön megnyirbálják, és feltételezett szocialista és kommunista törekvéseiket letörjék.

A keményvonalasok csoportjához tartozott Joseph Ratzinger is, aki akkoriban a Hittani Kongregáció prefektusa volt. Velük szemben álltak a latin-amerikai püspökök tanácsának befolyásos alakjai, akiket meg kellett volna regulázni: a püspöki tanács későbbi elnöke, a hondurasi Óscar Maradiaga és közeli barátja, az argentin Jorge Mario Bergoglio. Szinte csodával határos módon a rajtaütés elmaradt, mivel López Trujillo váratlanul megbetegedett, és nem tudott részt venni a konferencián. Ez az összetűzés, amelyet egyházi berkeken belül csak „a Santo Domingó-i elszalasztott csataként” emlegetnek, oda vezetett, hogy II. János Pál legbuzgóbb hívei határozott intézkedéseket követeltek a lázongó latin-amerikai püspökökkel szemben. Ennek következtében Bergogliót római látogatásai során oly nyíltan ellehetetlenítették vagy megszorongatták, hogy többször is megtagadta, hogy Rómába jöjjön raportra. És most épp azok a vatikáni férfiak kénytelenek rettegni tőle, akik akkoriban a legnagyobb élvezettel okoztak neki kellemetlen perceket, és közülük a bátrabbak alighanem megpróbálják lerövidíteni pápasága időtartamát.

A második összecsapás 2006-ban történt. XVI. Benedek pápa ekkor nevezte ki Cláudio Hummes brazil bíborost a Kléruskongregáció prefektusává, azaz az összes pap főnökévé. Ám mielőtt új hivatalába lépett volna, arról beszélt a lapoknak, hogy a papi nőtlenség, vagyis a cölibátus minden további nélkül megszüntethető lenne, mivel az nem Isten törvénye, hanem csak egy szabály. Amikor a bíboros megérkezett Rómába, a pápa durván leteremtette, úgyhogy Hummes a Vatikánban ettől kezdve tehetetlenségre volt kárhoztatva. Hiszen hogyan is vetemedhet a klérus vezetője arra, hogy akár csak megkérdőjelezze a cölibátust, amikor tudnia kellene, hogy felettese, XVI. Benedek mereven ragaszkodik hozzá?

Éppen ez a bíboros tanúsította Ferenc pápa iránt a legnagyobb tiszteletet. Ő volt az, aki közvetlenül a megválasztása után a Szent Péter-bazilika erkélyén magához hívta, és az alant várakozó tömegnek első alkalommal bemutatta. Ez sokakat valósággal sokkolt a Vatikánban: az új pápa ugyanis szemmel láthatóan szoros barátságban volt azzal a férfival, akit ők annak idején megaláztak és ellehetetlenítettek, így nemigen reménykedhettek az új pápa hálájában vagy jóakaratában. Számolniuk kellett azzal, hogy Ferenc a Cláudio Hummesszel szembeni támadásaik miatt alkalmatlannak fogja tartani őket, aminek következtében ők és csatlósaik elveszíthetik vatikáni állásukat – de persze csak akkor, ha elég sokáig kormányoz, és marad rá ideje, hogy a teljes egyházi vezetést átalakítsa, és nem kell bizonyos inktrikák miatt idő előtt lemondania.

Tehát kezdettől fogva legalább két csoport is volt, amelynek komolyan érdekében állt, hogy a pápa, amilyen gyorsan csak lehet, feladja a hivatalát. Ferenc pápa többi ellenségét nem volt ilyen könnyű beazonosítani – Jorge Mario Bergoglio ugyanis nem szokványos személyiség.

Főiskolai tanárként megtagadta, hogy oktassa a felszabadítás teológiáját, s ez az egyház szemében „jobboldalinak” minősült. Ugyanakkor mindig síkra szállt a legszegényebbekért, és a papokat arra biztatta, hogy misézzenek a szegények garázsaiban, ami viszont az egyházon belül extrém módon „baloldalinak” számított. Akkor most melyik oldalhoz tartozik? A jobboldalon Bergogliónak sok követője volt, akik nagyra becsülték, hogy antikommunista nézetei miatt a baloldali ideológusok a rendjében keményen megbüntették. De a baloldalon is voltak követői, akik csodálták az argentin nyomornegyedekben személyesen végzett állhatatos munkáját.

Nyílt ellensége csak igen kevés volt az új pápának. Idetartozott mindenekelőtt a Latin-Amerikában erős képviselettel rendelkező személyi prelatúra, az Opus Dei, amelynek fenntartásai voltak Bergoglióval szemben. Sikerült időpontot szereznem az új pápa egyik legkönyörtelenebb ellenfelének, a Santo Domingo óta ellene áskálódó és Hummest is támadó egyházi személyiségnek a titkárához. A Vatikánban kétféle titkár létezik a bíborosok és a püspökök szolgálatában. Az egyik sokra becsüli a főnökét, és jól kijön vele. Ebből gyakran szoros barátság alakul, néha a korkülönbség miatt egyfajta apa-fiú viszony. A másik titkártípus megveti vagy egyenesen gyűlöli a főnökét. Néhány egyházi méltóság ugyanis püspökké vagy bíborossá történő kinevezése után fölényessé és elbizakodottá válik, és ez rettenetesen megnehezíti a vele való közös munkát vagy együttlétet.

Klasszikus konfliktus titkár és felettese között az állandó téma: a könyv. Az egyházi méltóságok ugyanis szívesen hallatják a hangjukat, és szeretnék, ha eszmefuttatásaik, amelyek prédikációik alapjául szolgálnak, a lehető legtágabb közönséghez eljutnának, egy szó, mint száz: könyvet akarnak írni. Sajnos azonban sokszor előfordul, hogy egyik-másik egyházi méltóság túlbecsüli íráskészségét, és nem képes megérteni, hogy például az Alexandriai Szent Atanáz konfliktusairól szóló elmélkedései senkit sem érdekelnek. Ekkor az illető kényszeríti a titkárát, hogy az írásait sózza rá a kiadókra. Ám még ha összejön is a kiadás, az egyházi méltóság többnyire mérhetetlenül csalódott, mivel kiderül, hogy művét csak egészen alacsony példányszámban jelentetik meg.

A titkár számára akkor kezdődnek az újabb kínok, amikor az egyházi méltóság hiúságát csak az elégítené ki, ha könyvét több nyelvre is lefordítanák. Így kilincselnie kell a kiadóknál, dicsérve főnöke erényeit, amelyekben valójában maga sem hisz, és újra és újra végighallgatnia, hogy amiről a főnöke elmélkedik, az a kutyát sem érdekli. Ám a titkár nem mondhatja meg a püspökének az igazat, így aztán finoman el kell hitetnie vele, hogy a művet galád és teljességgel érthetetlen módon visszutasították. A történet többnyire úgy végződik, hogy az egyházi elöljáró meg van győződve arról, hogy a titkára ügyetlen, és nem küzd elég keményen az ő jelentős művének megjelenéséért, ami idővel általános rossz hangulathoz és kapcsolatuk elmérgesedéséhez vezet.

Azt a titkárt, akivel én 2013 őszén találkoztam, pont egy ilyen főnök egzecíroztatta már évek óta.

Meghívtam egy kávézóba. Amikor leültünk, rám vigyorgott, s így szólt:

– Nem igazán lep meg, hogy megkerestél.

– Hogyhogy? – kérdeztem.

– Hát úgy, hogy a főnököm gyűlöli Bergogliót, te pedig ezt pontosan tudod.

– És akkor? – érdeklődtem. – Mit fog tenni?

– Jó kérdés.Talán meghúzza magát, és abban reménykedik, hogy Ferenc pápasága nem tart túl soká, vagy…

– Vagy részt vesz a pápa elleni puccskísérletben.

– Lehet. Azt hallottam, hogy szükség van a pápa elleni szervezett ellenállásra.

– És már létre is jött?

– Fogalmam sincs. De elnézve azt a mérhetetlen mennyiségű szennyet, amelyet a főnököm Bergoglio bíborosra öntött, még a pápává választása előtt, egyszerűen elképzelhetetlen, hogy minden ugyanúgy menjen tovább, mint eddig.

– Ferenc pápa meg fog bocsátani régi ellenségeinek.

– De a főnököm nem fogja megbocsátani neki, hogy ő lett a pápa!

– Gondolod, hogy már történt valami?

A Vatikánban egy ilyen beszélgetés során ez a kulcskérdés, mivel azt jelenti: megpróbált-e a főnököd az elmúlt időszakban kihagyni dolgokból? Tárgyalt-e emberekkel úgy, hogy te ne halld, kivel és miről?

– Várj, mindjárt megnézem – felelte, és belelapozott egy kopott, szamárfüles határidőnaplóba. – Nem, az égvilágon semmi, csak a szokásos, kivéve… Van itt valami húsvétvasárnap… és aztán még egyszer, júniusban. Egyik vasárnap kétszer is felhívott, és megkért, hogy mondjam le a hétfő délutáni találkozóját, pedig akkorra általában mindig valami fontos volt betervezve.

– Talán hirtelen fodrászhoz kellett mennie.

– Rosszul érted. Az elmúlt években sosem fordult elő, hogy vasárnap hívott volna, ugyanis az a Vatikánban szent nap. Ilyenkor senkit sem zavarhatsz. Ám valami ezen a két hétfőn olyan fontos volt számára, hogy mégis felhívott, hogy időben le tudjam mondani tervezett programját.

Felültem a Vespámra, és visszarobogtam az irodába, de útközben még megálltam, hogy a Capitolium-dombra vezető lépcsőkön kiüljek egy kicsit a napra, gondolkodni.

Mit tudtam biztosan? Egy magas rangú egyházi méltóság, akiről szinte teljes biztonsággal feltételezhettem, hogy gyűlöli a pápát, teljesen szokatlan módon két vasárnap is felhívta a titkárát, hogy mondja le a találkozóit, amelyek mindkét alkalommal hétfőre estek. De vajon mit tervezett erre a két napra: húsvéthétfőre és június 24-re? Vajon felsőbb szinten formálódik már valamilyen ellenállás a pápával szemben? Ha igen, kik kezdeményezhették az első lépéseket? És ez vajon komoly szervezkedés, vagy csak valaki rémeket lát? Annyit biztosan tudtam, hogy a lengyel püspöki konferencia meghatározó alakjai nyíltan nem becsülik a pápát, és minden bizonnyal örömmel látnák a bukását. II. János Pál megválasztását követően több lengyel honfitársát is közeli munkatársának választotta. Ők lennének tehát annak a szervezkedésnek a magja, amely az argentin pápát el akarja távolítani a hivatalából?