SUZANNE SIMARD

A BÖLCS ERDŐ TITKAI

Az anyafa felfedezése

Fordította dr. Molnár Csaba

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzanne Simard: Finding the Mother Tree –
Discovering How the Forest Is Wired for
Intelligence and Healing,
Alfred A. Knopf, New York, 2021

Copyright © 2021 by Suzanne Simard

All rights reserved.

This is a Borzoi Book published by Alfred A. Knopf.

Published in the United States by Alfred A. Knopf,
a division of Penguin Random House LLC, New York,
and distributed in Canada by
Penguin Random House Canada Limited, Toronto.

Hungarian edition © Open Books, 2021

Hungarian translation © dr. Molnár Csaba, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Pozsik László

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-076-7

A könyvben szereplő őshonos népek nevét a leggyakrabban használt magyar kifejezéssel adjuk meg. Azon népek esetében, amelyeknél nem találtunk ilyet, meghagytuk az eredeti szövegben szereplő nevet.

Lányaimnak,

HANNAH-NAK ÉS NAVÁNAK

A SZERZŐ JEGYZETE

A fajok megnevezésekor vegyesen használom a latin tudományos elnevezéseket és köznapi nevüket. A fák és más növények esetében köznapi nevet, a gombáknál rendszerint csak a nemzetséget (genust) adom meg.

Egyes emberek nevét megváltoztattam, hogy megóvjam személyiségi jogaikat.

BEVEZETŐ

Kapcsolatok

A családom nemzedékek óta favágásból élt. A túlélésünk függött e szerény mesterségtől.

Ez tehát az örökségem.

Én magam is sok fát kivágtam.

De semmi sem élhet e bolygón a halál és az enyészet nélkül. Hiszen ebből születik az új élet, amiből pedig új halál következik. Az élet e körforgása megtanított arra, hogy nekem is magvakat kell vetnem, palántákat ültetnem, s óvnom a facsemetéket, hogy részévé váljak a körforgásnak. Az erdő sokkal nagyobb körforgások részese: a talaj képződéséé, a fajok vándorlásáé és az óceánok áramlásáé. Mindezek a friss levegő, a tiszta víz és a jó étel forrásai. Kell lennie bölcsességnek a természet adok-kapok folyamataiban – azokban a csendes megállapodásokban, amelyek biztosítják az egyensúlyt.

És rendkívüli nagylelkűségre is lelhetünk benne.

Kutatóként egész életemben az erdők működésének rejtélyeit tanulmányoztam, és azt próbáltam megfejteni, hogy az erdők hogyan függenek a földtől, a tűztől és a víztől. Követtem a kíváncsiságom, bárhová is vezetett, meghallgattam a családom és mások által mesélt történeteket, és sokat tanultam más tudósoktól is. Így lépésről lépésre, apránként kirajzolódott előttem a kép, és akárcsak a kopók, a megoldást kezdtem űzni, amely elvezethet a természet meggyógyításához.

Szerencsés voltam, hiszem én lehettem nemzedékem egyik első tagja, aki nőként érvényesülhetett a favágóiparban. De az ott tapasztaltak eltértek attól, amit neveltetésem során megismertem. Ehelyett tarra vágott tájakkal szembesültem, ahol a földet megfosztották a természet összetettségétől, így az életközösséget már semmi sem védte az elemek folytonos pusztításától – az öreg fák mindörökre elvesztek, és védtelenül hagyták a fiatalokat. Borzasztóan elhibázottnak éreztem a fakitermelés gyakorlatát: az iparág az ökoszisztéma mindazon elemeinek – az aljnövényzet fajainak, a széleslevelű (vagyis nem tűlevelű) fáknak, a rágcsálóknak, a gyűjtögető szervezeteknek és az élősködőknek – hadat üzent, amelyeket a hasznot hozó fák vetélytársainak és parazitáinak tartott. De én felfedeztem, hogy a természet meggyógyításához mindezekre szükség van. A teljes erdő – létem és világmindenségem középpontjaként – szenved e pusztítástól, emiatt pedig minden egyéb is vele együtt gyötrődik.

Tudományos expedíciókra indultam, hogy megtudjam, hol rontottuk el ennyire, s hogy feltárjam, a föld miként képes megjavítani önmagát, ha hagyják saját folyamatainak érvényesülését – ahogy azt megismerhettem, amikor a családom még kíméletesen vágta a fát. Az út során egyre zavarba ejtőbbé, sőt kísértetiessé vált, ahogy a munkám és a magánéletem egybeforrt, és ugyanolyan közvetlenül fonódott össze, mint az általam vizsgált ökoszisztéma részei.

A fák hamarosan elkezdték felfedni lenyűgöző titkaikat. Felismertem, hogy a kölcsönös függőség hálójában élnek, és föld alatti csatornák kapcsolják őket egymáshoz. E csatornákon keresztül érzékelnek, és kapcsolódnak ahhoz az ősi kuszasághoz és bölcsességhez, amelynek létezése többé már nem tagadható. Több száz kísérletet végeztem; az egyik felfedezés elvezetett a következőhöz, s e küldetés során feltártam a fák közötti kommunikáció természetét, egy olyan kapcsolatrendszerét, amelynek révén létrejön az erdő társadalma. Ennek bizonyítékai kezdetben rendkívül ellentmondásosnak tűntek, de a mögöttük álló tudományt ma már robusztusnak, szakmai szempontból ellenőrzöttnek és a szakirodalom széles spektrumán elfogadottnak tekinthetjük. Ez nem tündérmese, nem a fantázia szárnyalása, nem mágikus egyszarvú és nem hollywoodi filmbe illő fikció.

E felfedezések sok szempontból megkérdőjelezik az erdőfenntartás gyakorlatát, minthogy kiderült, épp ez veszélyezteti az erdő fennmaradását – különösen akkor, amikor a természet próbál alkalmazkodni a felmelegedő világhoz.

Vizsgálódásaim az erdőink jövője miatti aggodalomból indultak ki, de aztán mindent elsöprő kíváncsisággá nőttek; az egyik nyom elvezetett a következőhöz, míg kiderült, hogy az erdő sokkal több fák tömegénél.

Az igazság keresése közben a fák felfedték előttem érzékenységüket és fogékonyságukat, kapcsolataikat és beszélgetéseiket. Ami örökségemként, majd gyermekkori kalandjaim vigasztalást nyújtó színhelyeként kezdődött Nyugat-Kanadában, az az erdő intelligenciájának mind teljesebb megértésévé gyarapodott – sőt továbbfejlődött annak kutatásává, hogyan tudnánk visszanyerni e bölcsesség tiszteletét, és rendbe hozni kapcsolatunkat a természettel.

A felismeréshez vezető első nyomra akkor bukkantam, amikor azokat az üzeneteket próbáltam lehallgatni, amelyeket a fák küldözgetnek egymásnak a titokzatos föld alatti gombahálózatokon keresztül. Miközben e rejtett kommunikációs útvonalakat követtem, rájöttem, hogy ez a hálózat a teljes erdő talajára kiterjed, és minden fát összeköt. E hálózatnak a fák a csomópontjai, az összeköttetést pedig a gombák biztosítják. Már az elnagyolt térkép is megdöbbentő módon felfedte, hogy a legnagyobb, legöregebb fák biztosítják a gombák alkotta összeköttetések forrását a fejlődő magoncok felé – de nem pusztán feléjük, hiszen minden szomszédjukkal kapcsolatban állnak, fiatallal és öreggel egyaránt, s nélkülük nem működhet a vezetékek, szinapszisok és csomópontok e dzsungele. Végigvezetem önöket azon az utazáson, amely feltárta e rendszer legmegdöbbentőbb jellegzetességét – vagyis az agyunkkal való hasonlóságát. A hálózat idős és fiatal tagjai kémiai jelzőanyagok kibocsátása révén érzékelnek, kommunikálnak és reagálnak egymás viselkedésére, amelyek megfeleltethetők a mi neurotranszmittereinknek (idegi ingerületátvivő anyagainknak); a jelzéseket pedig a gombák sejthártyáin átlépő ionok hozzák létre.

Az idősebb fák képesek felismerni, hogy mely magoncok tartoznak a rokonságukba.

Az öreg fák táplálják a fiatalokat – ugyanúgy ellátják őket élelemmel és vízzel, ahogy mi is tesszük a gyermekeinkkel. Ennyi egyelőre elég is, tartsunk szünetet, vegyünk mély lélegzetet, egy pillanatig merengjünk el az erdő társas természetén, és jusson eszünkbe, hogy ez mennyire fontos az evolúció szempontjából. A gombahálózat szövedéke növeli a fák fitneszét – sőt többet. Az idős fák anyaként gondoskodnak a gyermekeikről.

Ők az anyafák.

Amikor az anyafák – az erdőbeli kommunikáció, védelem és tudat középpontjában álló fenséges csomópontok – meghalnak, nemzedékről nemzedékre átadják bölcsességüket a rokonaiknak. Megosztják a tudást arról, hogy mi hasznos és mi ártalmas, ki a barát és ki az ellenség, és hogyan lehet alkalmazkodni és túlélni az állandóan változó környezetben. Hiszen minden szülő ezt teszi.

De hogyan képesek figyelmeztető jelzéseket, egymás felismeréséről tájékoztató üzeneteket és biztonsági jelentéseket küldeni a telefonhívásokat megszégyenítő sebességgel? Hogyan segítik egymást, ha a másik szenved vagy megbetegszik? Hogyan viselkedhetnek úgy, akár az emberek, és miért működnek civil társadalom módjára?

Erdődetektívként eltöltött életem során az erdőről alkotott elképzeléseim a fejük tetejére álltak – de minden egyes felismeréssel egyre jobban az erdő részévé váltam. A tudományos bizonyítékokat nem lehet figyelmen kívül hagyni: az erdő huzalozása bölcsességet, értelmet és öngyógyító képességet biztosít.

Ez a könyv azonban nem arról szól, hogy mi hogyan menthetjük meg a fákat.

Hanem arról, hogy a fák hogyan menthetnek meg bennünket.

1.

Kísértet az erdőben

Egyedül fagyoskodtam a júniusi hóban, a grizzlyk birodalmában. Húszéves zöldfülűként nyári munkán voltam egy fakitermelő vállalatnál, a nyugat-kanadai Lillooet-hegységben.

Az erdő homályos és halálosan csöndes volt, és onnan, ahol álltam, úgy tűnt, tele van szellemekkel. Az egyik egyenesen felém lebegett. Sikoltani akartam, de egyetlen hang sem jött ki a torkomon. A szívem majd kiugrott a helyéről, miközben próbáltam a racionális gondolkodásból erőt meríteni – aztán felnevettem.

A szellem csak a gomolygó, sűrű köd volt, amelynek indái körülfonták a fatörzseket. Nem volt ott semmiféle jelenés, csak a munkám alapját jelentő fák – amelyek csak fák voltak. Mégis, számomra úgy tűnt, hogy a kanadai erdőket kísértetek lakják, különösen azon őseimé, akik egykoron megvédték vagy leigázták ezt a földet, és akik azért érkeztek ide, hogy kivágják, elégessék és felhasználják a fákat.

Úgy tűnik, az erdő sohasem felejt.

Még akkor sem, ha nagyon szeretnénk, hogy elfeledje vétkeinket.

Késő délután volt, s a köd a sziklás-hegységi jegenyefenyők csoportjai között lopakodott, ragyogással vonva be őket. A fényt visszaverő páracseppekben egész világok rejtőztek. Az ágakon, a jádeszínű tűk gyapja felett, friss, smaragdszínű hajtások tündököltek. Csodálatos, ahogy a rügyek minden tavasszal megtelnek élettel, hogy energiától duzzadva köszöntsék az egyre hosszabb nappalokat és az egyre melegebb időt, nem törődve azzal, miféle gyötrelmeket kellett elviselniük a télen. A rügyek arra vannak programozva, hogy a korábbi nyarak jótéteményeihez alkalmazkodott leveleket növesszenek. Néha megérintettem egy-egy ilyen tollpihe-puhaságú tűlevelet, és megnyugtatott a lágysága. A gázcserenyílásaik – azok az apró lyukak, amelyek beeresztik a szén-dioxidot (CO2), hogy a levelek a vízzel egyesülve tiszta oxigént hozzanak létre – friss levegőt pumpáltak a légkörbe, amelyet azonnal belélegezhettem.

A magasba tornyosuló, keményen dolgozó öreg fák között megbújva ott álltak a tizenéves facsemeték, az ő tövükben pedig a még kisebb magoncok hajtottak ki a földből – mindannyian összebújtak, mint egy család tagjai szoktak a hidegben. Az égbe nyúló, göcsörtös törzsű öreg fenyők menedéket nyújtva a fiatalabbaknak – pontosan úgy, ahogy anyám és apám, nagyanyáim és nagyapáim óvtak engem. És bizony nekem legalább annyi szükségem volt a gondoskodásra, mint e magoncoknak, hiszen folyton bajba kerültem. Tizenkét éves koromban felmásztam egy fára, amely a Shuswap-folyó fölé nyúlt, csak azért, hogy kiderüljön, milyen messzire juthatok. Amikor azonban megpróbáltam visszamászni, megcsúsztam, és beleestem a vízbe. Henry nagyapám erre beugrott a saját maga által épített csónakba, és elkapta az ingem gallérját, mielőtt végleg elnyelt volna a folyó.

Itt a hegyekben az év kilenc hónapjában vastagabb hó fedte a tájat, mint amilyen mélyre a sírokat ássák. A fák messze jobban bírják a megpróbáltatásokat, mint én: a DNS-ükbe van vésve, hogy a tengertől távol eső vidékek szélsőséges időjárása közepette is boldoguljanak, miközben engem a hideg teljesen kikészítene. Megkopogtattam az egyik öreg fa törzsét, hogy így fejezzem ki az iránta érzett tiszteletemet, amiért csodálatos védelmet nyújt az alatta növekvő kicsinyeinek, és egy lehullott tobozt a göcsörtös ágak közé illesztettem.

A fülemre húztam a sapkámat, miközben leléptem a favágók által használt útról, és mélyebbre hatoltam az erdőben. Noha már csak néhány óra volt hátra sötétedésig, megálltam az egyik farönknél, amely az út nyomvonalát megtisztító fűrészeknek esett áldozatul. A végén lévő halvány vágási felületen hajszálvékony évgyűrűk látszottak, melyekben váltakozva sorakoztak a vízzel telt tavaszi sejtek alkotta világosbarna, illetve az augusztusban kialakult sötétbarna pászták – nyáron a nap már magasan jár, és szárazság telepszik az erdőre. Megszámoltam az évgyűrűket, s ceruzával megjelöltem minden évtizedet – a fa több száz esztendős volt, vagyis több mint kétszer öregebb annál, mint amióta a családom ezekben az erdőkben élt. Hogyan volt képes elviselni a növekedés és a szunnyadás állandóan ismétlődő ciklusait, és mindez hasonlóan megviselte-e őt, mint azok a nehéz vagy örömteli esztendők, amelyekkel a családomnak kellett szembenéznie a fa életének töredékét kitevő idő alatt? Egyes évgyűrűk szélesebbek voltak, mert esősebb években növekedtek, vagy mert abban az évben a szomszédos fák kidőlése miatt több napfény jutott neki; más évgyűrűk viszont olyan vékonyak voltak, hogy alig látszottak – ezekben az években szárazság uralkodhatott, esetleg hideg volt a nyár, vagy egyéb stressz érte. Ezek a fák túlélték az éghajlat felfordulásait, a fojtogató versengést, a tomboló tüzeket, a rovarok és a szél pusztítását – életük messzebbre nyúlik vissza a világháborúknál, a gyarmatosításnál vagy azon miniszterelnökök tucatjainál, akiket a családom élt túl. Az őseim ősei voltak.

A Brit Columbiában lévő Sicamous melletti tó partján kempingezünk, 1966-ban. Balról: Kelly (3 éves), Robyn (7), anyám, Ellen June (29) és én (5). Az 1962-es Ford Meteorunkkal mentünk, és útközben majdnem maga alá temetett bennünket egy kőomlás a transzkanadai autópályán. A kövek a hegyoldalról lezúdulva betörték a szélvédőt, és anyám ölében landoltak

Egy csicsergő mókus szaladt végig a farönkön, és próbált elriasztani a tönk tövében elrejtett magtartalékaitól. Én voltam az első nő, aki egy fakitermelő cégnél dolgozott – ez a kemény és veszélyesnek tartott szakma akkoriban kezdte kitárni a kapuit az időnként betévedő diáklányok előtt. Néhány hete, az első napomon a főnökömmel, Teddel ellátogattunk egy tarvágás helyszínére, ahol egy harminchektáros területen minden fát kivágtak, hogy megnézzük, amint a kormányzati szabályoknak megfelelően néhány csemetét ültetnek az egykori erdő helyére. Ted tudta, hogyan kell vagy hogyan tilos fát ültetni, és visszafogott hozzáállása segített legyőzni a munkásoknak a kimerültségüket. Látva, mennyire figyelek, és szeretnék tanulni, türelmesen kezelte amiatti zavarodottságomat, hogy még a legalapvetőbb ültetési módszereket is képtelen vagyok megkülönböztetni egymástól.

Hamarosan megbíztak azzal a feladattal, hogy mérjem fel a kialakított ültetvényeket, vagyis a kitermelt fák helyére ültetett magoncokat. Nagyon nem akartam elszúrni.

Az aznap megvizsgálandó ültetvény az előttem álló öreg erdő mögött várt rám. A vállalat nagy parcellán kitermelte a bársonyos jegenyefenyőket, és helyettük az előző tavasszal szúrós lucokat telepített. Az volt a feladatom, hogy ellenőrizzem, vajon megfelelően növekednek-e. De nem jutottam el a tarvágás helyszínére a fakitermelő úton, mert elmosta az eső. Ez nagy örömmel töltött el, hiszen így kitérőt tehettem e ködburkolta szépségek között – ám egy jókora friss grizzlyürülék előtt megtorpantam.

Az anyám és apám brit columbiai szülőhelyén általános mérsékelt övi esőerdő

A köd még mindig a fák között gomolygott, és esküdni mertem volna, hogy valami átsuhant előttem a messzeségben. Erősebben meresztve a szemem, rájöttem, hogy a szakállzuzmók halványzöld nyalábjait láttam. Ez a növény onnan kapta a nevét, hogy szakállként lóg le az ágakról; az öreg zuzmók leginkább az öreg fákon nőnek. A biztonság kedvéért azért gyorsan megnyomtam a légkürtöm gombját, hogy elriasszam a medvéket. A medvéktől való félelmemet anyámtól örököltem; gyerek volt még, amikor a nagyapja, Charles Ferguson lelőtt egy medvét, amely kis híján szétmarcangolta őt a verandájukon. Charles dédnagyapa a 19–20. század fordulójának egyik úttörője volt Edgewood helyőrségében, mely az Inonoaklin-völgyben, a brit columbiai Columbia-medencében található, az Arrow-tavak mentén. Ő és felesége, Ellen baltával és lóval kiirtottak egy erdőrészt a szinixt indiánok földjén, és letelepedtek, hogy szénát termeljenek, és marhát tartsanak. Charlest úgy ismerték, mint aki medvékkel birkózik, és farkasokat öl, ha azok a háziállataira fenik a fogukat. Három gyermeket neveltek fel: Ivist, Geraldot és Winnie-t, aki az én nagymamám lett.

Felmásztam a mohával és gombákkal borított fatönkökre, és beszívtam az örökzöldpárát. Az egyik tönkön apró Mycena gombák folyamára lettem figyelmes, amelyek végigkövették a fa repedéseit, hogy végül eltűnjenek a gyökerek között, amik már rothadó orsókká zsugorodtak. Azon töprengtem, hogy vajon a gyökereknek és a gombáknak mi közük van az erdő egészségéhez – vagyis a hatalmas és az apró (köztük a rejtve maradó, észre sem vett) élőlények közötti harmóniához. A gyökerek iránti csodálatom még gyerekkoromban kezdődött. Elbűvölt, ahogy a szüleim által a kertünkbe ültetett nyárfák és a füzek erős gyökerei megrepesztették pincénk alapozását, megdöntötték a kutyaházat, és felpúposították a járdát. Apu és anyu aggodalmasan mérlegelték, hogy mit lehet tenni ezzel az apró telkünket fenyegető problémával, amelyet akaratlanul is ők idéztek elő, amikor megpróbálták felidézni a gyermekkori otthonaik körül álló fák hangulatát. Ámulva figyeltem, amint minden tavasszal csírák sokasága bújt elő a pihés magvakból, amelyeket a nagy fák tövében körbevett a gombák koszorúja. Később, tizenegy éves koromban elborzasztott, amikor a városi csatornából habzó víz ömlött a házunk mellett folyó patakba, és kipusztította a part mentén álló összes nyárfát. Először a felső lombkorona sorvadt el, majd fekete fekélyek jelentek meg a barázdált törzseken – a következő tavaszra a fák meghaltak, és a sárga szennyezés környezetében sehol sem bújtak elő új hajtások. Írtam erről a polgármesternek, de még csak nem is reagáltak a levelemre.

Letéptem az egyik apró gombát, melynek harang alakú manósapkára emlékeztető kalapja a csúcsánál sötétbarna volt, a kalap széle felé pedig áttetsző sárgává fakult, így láthatóvá váltak az alatta lévő lemezek és a vékony tönk – utóbbi a fakéreg barázdái közé rögzült, és így járult hozzá a rönk lebomlásához. E gombák olyan törékenynek tűntek, hogy szinte lehetetlenségnek tűnt, hogy képesek egy teljes farönköt lebontani – én azonban tudtam, hogy mégis képesek. A gyermekkoromban a folyóparton elpusztult nyárfák kidőltek, majd vékony, repedezett kérgük alól mindenhol gombák bukkantak elő, s néhány éven belül a lebomló fa szivacsos rostjai teljesen eltűntek a földben. E gombák evolúciójuk során olyanná fejlődtek, hogy savak és enzimek kibocsátása révén le tudják bontani a fa anyagait, majd a fa energiáját és tápanyagait saját sejtjeik szívják fel. Leugrottam a rönkről, és szöges bakancsommal az avarban landoltam, majd a fenyőcsemeték ágaiba kapaszkodva felkaptattam a domboldalon. A csemeték megtalálták azt a helyet, ahol egyforma mértékben huzzájuthattak mind a napfényhez, mind a hóolvadékból származó nedvességhez.

Suillus brevipes gomba

A néhány évvel korábban megtelepedett csemeték mellett Suillus gomba nőtt: palacsintát idéző kalapját barna pikkelyek fedték, az alja sárga és porózus volt, s világos tönkje eltűnt a talajban. Ha sok eső esett, a gombák nagyon gyorsan előbújtak az erdő talajában futó, elágazó gombafonalak sűrű hálózatából – ugyanúgy, ahogy az eper nő gyökerei és indái bonyolult szövedékén. A föld alatti fonalaktól kapott energialöket segítségével a gomba kalapja esernyőként kinyílik, és csipkés fátylának maradványai a barnán pettyezett tönk közepén maradnak. Felvettem a gombát, pontosabban a nagyrészt a föld alatt élő gomba gyümölcsét (termőtestét). A kalap alja olyan volt, mintha a sugarasan rendeződő pórusok egy napórát formáztak volna, s ovális nyílásaiban – mint a tűzijáték szikrái – kilövellésre várva ott ültek a spórák. Ezek a gombák „magjai”, a bennük lévő DNS egymáshoz kapcsolódik, rekombinálódik és mutálódik, hogy új és sokféle génállomány jöjjön létre, amely képes alkalmazkodni a változó környezeti feltételekhez. A színes nyílást, ahonnan a gombát kitéptem, a szétszóródott fahéjbarna spórák koszorúja vette körül. Más spórákat talán elkapott egy felfelé törekvő légáramlat, esetleg rátapadtak a repülő rovarok lábaira, vagy egy mókus gyomrában végezték.

Ha az apró kráter mélyebb régióit is megvizsgáljuk, ott találjuk a gomba tönkjének maradványait, körülötte pedig vékony sárga fonalakat, amelyek a gombamicélium bonyolultan elágazó fátylát alkotják. A micélium a gombafonalak szövedéke, amely beburkolja a talajt alkotó szerves és ásványi részecskék milliárdjait. A tönk helyén elszakadt gombafonalak végei látszottak, amelyek – mielőtt én kegyetlenül kiszakítottam volna a gombát lehorgonyzása helyéről – a micélium hálójának részei voltak. A gomba csak a látható csúcsa valami mélyben rejtőző, sokkal kifinomultabbnak, amely mintha az erdő talajába szőtt vastag csipke asztalterítő lenne. A visszamaradt fonalak szerteágaztak az avarban (a lehullott tűlevelek, rügyek és ágak összességében), hogy ott ásványi anyagok után kutassanak, és körülfonják meg felszívják, amire lelnek. Azon gondolkodtam, vajon ez a Suillus a Mycenához hasonló lebontógomba-e, és a fák vagy az avar elrothasztásában van szerepe, esetleg valamilyen más funkciója van. Mindenesetre betettem a zsebembe, a Mycena mellé.

Még mindig nem tárult elém a tarvágás, ahol a kivágott fák helyét átvették a magoncok. Közben sötét felhők gyülekeztek a fejem felett, így elővettem az esőkabátomat, melyet igencsak megviselt a sok túrázás, és közel sem volt annyira vízhatlan, mint amilyennek lennie kellett volna. Minden lépéssel, ahogy távolodtam a kisteherautótól, egyre nőtt az aggodalmam, és az a rossz előérzetem támadt, hogy nem fogok visszaérni az útra alkonyatig. De Winnie nagyitól azt az ösztönt örököltem, hogy nézzek szembe a nehézségekkel. A nagyi még csak tizenéves volt, amikor az édesanyját, Ellent a harmincas évek elején elvitte az influenza. A hó elvágta a Ferguson családot a külvilágtól, és mindannyian ágynak estek; s mire a szomszédok, áthatolva a lefagyott völgyön és a mellig érő havon, végül el tudtak jutni hozzájuk, az édesanyja már holtan feküdt a szobájában.

Ekkor megcsúsztam, és újra egy csemetébe kapaszkodtam; ám az nem bírt el, kiszakadt a földből, én pedig lebukfenceztem a lejtőn, és más csemetéket legyalulva egy nedves farönk tövéig gurultam, még mindig a polipkarok módjára tekergőző fácskát szorongatva, melyet nagyjából tizenöt évesre becsültem. Közben eleredt az eső, és átáztatta a farmeremet – a vízcseppek gyöngyökként gurultak végig elnyűtt dzsekim impregnált szövetén.

Ebben a munkában nem volt helye gyengeségnek, és amióta az eszemet tudtam, e férfiak uralta világban igyekeztem keménynek mutatkozni. Ugyanolyan jó akartam lenni, mint Kelly öcsém, és azok, akiknek olyan tipikus quebeci nevük volt, mint a Leblanc, a Gagnon vagy a Tremblay, ezért megtanultam mínusz 20 fokban is jéghokizni az utcán a környékbeli bandákkal. Általában kapus voltam, mert ez a poszt volt a legkevésbé népszerű, és sokszor eltalálták a térdem, de állandó kék-zöld foltjaimat mindig elrejtettem a farmerem mögé. Winnie nagyanyám ugyanígy igyekezett kemény lenni, amikor már röviddel édesanyja halála után folytatta a munkát: az Inonoaklin-völgyön keresztülvágtatva kézbesítette a postát és hordta a lisztet a tanyákon lakóknak.

Winnifred Beatrice Ferguson (Winnie nagyi) a brit columbiai Edgewoodban lévő Ferguson-farmon, 1934 körül. Ekkor húszéves volt, édesanyja nem sokkal korábban hunyt el. Winnie tovább nevelte a csirkéket, fejte a teheneket, és rakodta a szénát. Úgy lovagolt, mint a szél, és az almafáról lelőtt egy medvét. A nagyi ritkán beszélt az anyjáról, de amikor utoljára sétáltam vele a nakuspi tóparton, 86 éves korában, egyszer csak felsóhajtott: „Hiányzik anyu.”

A kezemben lévő fa gyökerére meredtem, melynek ágai között csirkeürülékre emlékeztető, csillogó humuszt láttam. A humusz az erdő talajában lévő kásás rothadék, amelyet felülről a lehullott friss tűlevelek és elhalt növények alkotta avar borít, alatta pedig az alapkőzetből lemálló ásványi talajt találjuk. A humusz tehát a növények lebontásának terméke; az elpusztult növények, rovarok és rágcsálók nyughelye, a természet komposztja. A fák imádnak gyökeret ereszteni a humuszba, nem pedig a fölötte vagy az alatta fekvő rétegekbe, mert a humuszban férnek hozzá legkönnyebben a tápanyagokhoz.

De a kezemben lévő gyökerek csúcsa élénksárga volt, mint a karácsonyfa fényei, a végükön pedig a hasonló színű, pókhálószerű micélium lógott. E burjánzó micélium szálai majdnem ugyanolyan színűek voltak, mint azok, amelyek a Suillus gombák tövéből ágaztak szerteszét a talajban, ezért ki is vettem a zsebemből a nemrég talált gombát. Egyik kezemben a gyökércsúcsok csomóját tartottam, a rajtuk lógó sárga fátyolszövettel, a másikban pedig a gombát, rajta az elszakadt micélium maradványaival. Nagyon alaposan megvizsgáltam mindkettőt, de nem tudtam különbséget tenni köztük.

Lehet, hogy a Suillus a gyökerek barátja volt, nem pedig lebontószervezet, mint a Mycena? Az ösztönöm mindig arra intett, hogy figyeljek rá, mit akarnak mondani az élőlények. Azt hihetjük, hogy a legfontosabb információk a nagy dolgok révén érkeznek, de a természet újra és újra figyelmeztet bennünket, hogy bizony a legárulkodóbb jelek csodálatosan aprók is lehetnek. Így aztán elkezdtem ásni az erdő talajában. Úgy tűnt, hogy a sárga micélium körbeveszi a talaj minden egyes szemcséjét – a tenyerem alatt több száz kilométernyi fonal futott. Függetlenül az életmódjuktól, az elágazó gombafonalak (amelyeket hifáknak is neveznek), a belőlük kihajtó „gyümölcs” (vagyis a föld feletti gomba, a termőtest) csak a talajban lévő hatalmas micélium aprócska alkotóeleme.

A vizesüvegem a mellényem hátsó, cipzáras zsebében volt. Elővettem, és lemostam a talajszemcséket a gyökér csúcsairól. Soha korábban nem láttam a gombák ilyen dús csokrát – és ilyen tündöklően sárga, fehér és rózsaszín gombafonalakat sem! Minden szín egy-egy gyökércsúcsot ölelt körbe, s pókhálószerű szövedék lógott róluk. A gyökereknek sokszor nagyon messzire és a legfurább helyekre kell hatolniuk, hogy tápanyagra leljenek. De a rengeteg gombafonal, amely a gyökércsúcsokat borítja, miért ragyog annyi különböző színben? Talán a különböző színek eltérő gombafajokra utalnak? És vajon ezeknek eltérő a szerepük a talajban?

Szerelmes voltam a munkámba. Az a mindent elsöprő izgalom, amelyet e csodálatos tisztáson való túrázás váltott ki belőlem, sokkal erősebb volt, mint a medvéktől vagy szellemektől való félelmem. A kiszakított csemetét a gyökerét behálózó élénk színű gombákkal együtt elültettem egy nagy, védelmező fa tövében. E csemeték fedték fel előttem az erdő alvilágának rejtett titkait és színárnyalatait: azokat a sárgákat, fehéreket és a poros rózsaszín megannyi árnyalatát, amelyek a gyermekkoromban megismert vadrózsára emlékeztettek. A talaj, ahol megtaláltam őket, olyan volt, mint egy könyv, melyben egyik színes oldal fedte a másikat, és minden oldalon új történetre leltem arról, hogyan táplálkoznak a benne élő élőlények.

Amikor végül megérkeztem a tarvágáshoz, a szitáló eső csillogó cseppjeitől hunyorogva pillantottam körbe. Bár tudtam, mire számíthatok, a látvány mégis szíven ütött: az összes fa ki volt vágva, csak a tönkjeik maradtak, amelyek – mivel a széltől és az esőtől meggyötörten a kéreg utolsó darabjai is lehullottak a földre – fehér csontokként álltak ki a földből. A kettévágott fatörzsek közt sétálva átéreztem az elhanyagolásuk okozta fájdalmukat. Felemeltem egy ágat, hogy láthatóvá váljék az alatta lévő fiatal fa, ahogy gyermekkoromban is levettem a hulladékot az otthonunk melletti domboldal szemétdombja alatt nyílni próbáló virágokról. Tudtam, hogy e gesztusok milyen fontosak. E bársonyos kis fenyők ott álltak elárvulva a szüleik tönkjei mellett, és próbáltak magukhoz térni a veszteség miatti sokkból. Felépülésük rendkívül fáradságosnak tűnt, hiszen a vágás óta eltelt időben csak nagyon keveset fejlődtek. Megérintettem a hozzám legközelebbi kis fenyő aprócska csúcsrügyét.

Itt-ott néhány fehér virágú havasszépe és áfonyabokor is megmenekült a fűrésztől. Én is részese voltam e fakitermelésnek, az iparágnak, amely kiirtotta a fákat onnan, ahol szabadok és vadak lehettek, ahol kiteljesedhettek. A munkatársaim már felvázolták a következő tarvágások terveit, hogy a faüzem tovább működhessen, és etetni tudják a családjukat, én pedig megértettem ennek szükségességét. De a fűrészek nem álltak le, míg egész völgyek erdői el nem tűntek a semmibe.

Girbegurba, havasszépék és áfonyabokrok övezte úton jutottam el a távolabbi magoncokig. Az a brigád, amely e fiatal fákat telepítette a kivágott öreg fenyők pótlásaként, szúrós lucfenyőket ültetett, amelyek akkor már bokamagasságúak voltak. Talán furcsának tűnhet, hogy a kivágott jegenyefenyők helyére nem ugyanazt a fajtát telepítették. Csakhogy a luc értékesebb: tömörebbek a rostjai, jobban ellenáll a bomlásnak, összességében tehát jobb minőségű fának tartják. Az öreg jegenyefenyők már gyengék és korhadtak.

A kormány azt támogatta, ha a magoncokat faiskolaszerű sorokban ültetik, hogy így biztosítsák az optimális területhasználatot. Azok a fák, amelyeket egyenlő távolságban ültetnek egymástól, egy képzeletbeli rács csomópontjaiba, több faanyagot termelnek, mint a véletlenszerűen elszórt facsoportok – legalábbis ez volt az elmélet. Úgy gondolták: azzal, hogy egyetlen négyzetméter földet sem hagynak parlagon, több faanyagot tudnak termelni, mint ha hagynák, hogy az erdő természetes módon újuljon meg; emellett a logikus rend szerint ültetett sorok könnyebben számszerűsíthetővé tették az erdő állapotát. Ugyanaz a megfontolás vezette őket, mint Winnie nagyit, amikor sorokba ültette a kerti növényeit – csakhogy ő megmunkálta a talajt, és évről évre váltogatta azokat.

Az első lucmagonc, amelyet megnéztem, életben volt, de éppen csak, a tűlevelei már sárgultak. Vékonyka törzse szánalomra méltó volt. Hogyan is gondolhatta bárki, hogy meg tud élni ezen a kegyetlen terepen? Végignéztem az ültetett soron: az összes magonc, minden egyes szegény kis sarjadék ugyanilyen szörnyen nézett ki! Ezzel szemben azok a magoncok, amelyek az öreg erdőfoltban hajtottak ki, pompás állapotban voltak. Vajon mi lehet ennek az oka? Elővettem a terepi jegyzetfüzetemet, lesöpörtem vízhatlan borítójáról a tűleveleket, és megtöröltem a szemüvegem. Az újratelepítéstől azt vártuk, hogy helyrehozza mindazt, amit az erdővel tettünk, ám szánalmasan elbuktunk. De mit írjak? Ha azt közlöm a vállalattal, hogy az egész telepítést újra kell kezdeni, a költségek miatt csak a homlokukat ráncolják majd; így aztán (meghajolva a kritikától való félelmem előtt) e mondatot körmöltem a jegyzetfüzetbe: „Kielégítő, de az elpusztult magoncokat cserélni kell.”

Felvettem egy kéregdarabot, amely az egyik magoncot árnyékolta, és a bozótosba hajítottam, majd a vázlatfüzetem kitépett lapjából hevenyészett borítékot hajtogattam, és beletettem a magonc pár sárga tűlevelét. Szerencsésnek éreztem magam, amiért saját íróasztalom volt a cégnél, egy különálló kis fülkében, távol a férfiak térképasztalaitól és zajos irodáitól, ahol az üzleteket kötötték, a faárakról és a vágási költségekről tárgyaltak, ahol eldöntötték, melyik erdőrészt vágják ki legközelebb, és szerződésekkel jutalmazták egymást, mintha azok győzelmi szalagok lennének a lóversenypályán. Én eközben aprócska helyemen nyugodtan tudtam dolgozni az ültetvény problémáinak megoldásán, s bíztam benne, hogy a magoncok sárgulásának okára könnyedén rálelek majd a szakkönyvekben.

Próbáltam egészséges magoncot találni, ám egyet sem sikerült. De miért betegedtek meg? Ha nem tudjuk pontosan diagnosztizálni, akkor a pótlólag telepített csemeték valószínűleg ugyanígy fognak szenvedni.

Szidtam magam, mert a jegyzetfüzetembe írt mondattal csak elkendőztem a problémát, és a legkönnyebb utat választottam a cég számára. Pedig az ültetvény valójában szörnyű állapotban volt. Ted tudni akarja majd, hogy sikerült-e teljesítenünk az újratelepítésre vonatkozó kormányzati előírásokat az adott területen, mert ha nem, az veszteséget jelent. Ő arra koncentrált, hogy a lehető legkisebb költségekkel teljesítsük az alapvető újratelepítési elvárásokat, de én még csak azt sem tudtam, mit kéne javasolnom neki. Kihúztam a földből egy újabb lucmagoncot, és arra gondoltam, hogy a megoldás talán a gyökerekben rejlik, nem pedig a tűlevelekben. A gyökerek erősen kapaszkodtak a szemcsés talajba, amely még a késő nyári idő ellenére is elég nedves maradt. Tökéletes technikával ültették el: az erdő talaját borító avart arrébb söpörték, az ültetési gödör pedig elég mély volt ahhoz, hogy leérjen a nedves ásványi talajig. Ahogy a nagykönyvben meg van írva. Visszadugtam a gyökereket a mélyedésbe, és megvizsgáltam egy másik magoncot, aztán még egyet. Minden csemete tökéletesen illeszkedett a lapáttal vájt hasítékba, amelyet aztán feltöltöttek földdel, hogy megszüntessék benne a légréseket – a gyökerek mégis élettelennek, szinte bebalzsamozottnak tűntek, mintha a sírjukba taszították volna őket. Nem találtam egyetlen olyan gyökeret sem, amely az elvárások szerint működött volna: egyikből sem hajtottak ki fehér gyökérrügyek, amelyek tápanyagok után kutathattak volna a földben. E gyökerek élettelennek látszottak, feketék voltak, és mintha a semmibe merültek volna. A magoncok tűlevelei tehát azért sárgultak el, mert hiányt szenvedtek valamiből – a gyökér és a talaj között teljes, kínzó kapcsolathiány volt.

Találtam a közelben egy egészséges jegenyefenyőt, amely a tarvágás után magról hajtott ki, így azt is gyökerestül ki tudtam húzni a földből, hogy összehasonlítsam a lucokkal. Az ültetett fenyőkkel ellentétben, amelyeket – mint valami répát – egyszerűen ki tudtam rántani a földből, a jegenyefenyő terpeszkedő gyökerei olyan szorosan kapaszkodtak a talajba, hogy két lábbal meg kellett támaszkodnom a két oldalán, majd teljes erőből húznom, hogy engedjen. A gyökerek végül kiszakadtak a talajból, én pedig – mintegy végszóra – a lendülettől hanyatt estem. A legmélyebbre hatolt gyökércsúcsok – semmi kétség, tiltakozásuk kifejezéseként – nem engedték el a talajt. Lesöpörtem a humuszt és a laza földet a kihúzott gyökerekről, a maradék szemcséket pedig lemostam a kulacsomban lévő vízzel. Egyes gyökércsúcsok olyan vékonyak voltak, mint a tű hegye.

Megdöbbenve fedeztem fel a gyökércsúcsok körül ugyanazokat az élénksárga gombafonalakat, amelyeket már az öreg erdőben is észrevettem – megint ugyanaz a színes micélium, vagyis a gombafonalak tömege, amely a Suillus tönkjéből is kihajtott. Tovább ásva a fenyők környezetében, megtaláltam ugyanazokat a sárga fonalakat a talaj felső rétegét adó, szerves anyagokban gazdag rétegben is. A gombafonalakból a micélium hálózata épült fel, amely minden irányban messzire nyúlt a gyökértől.

De pontosan mik is ezek az elágazó gombafonalak, és mi a feladatuk? Talán a fa számára hasznos hifák, amelyek a talajban kanyarognak, és tápanyagokat szállítanak a magoncnak, cserébe pedig energiát kapnak tőle – ám az is elképzelhető, hogy e fonalak kórokozók, és rossz szándékkal fertőzik meg a gyökereket, a gyenge és sebezhető magoncok pedig emiatt sárgulnak meg és pusztulnak el. A Suillus felszín feletti termőteste talán akkor bukkan elő a föld alatti hifatömegből, amikor az időpont megfelelő a spórák elszórására.

De az is lehet, hogy e sárgás fonalaknak semmi közük ehhez a gombához, és igazából teljesen más fajhoz tartoznak. A földön több mint egymillió gombafaj él, hatszor annyi, mint növény, de még csak alig tizedüket írták le. Az én akkori felszínes ismereteimmel szinte semmi esélyem sem volt rá, hogy felismerjem azt a fajt, amelyhez e sárga fonalak tartoznak. Persze azt sem lehetett kizárni, hogy a fonalak vagy a gombák nem is fontosak a lucok egészsége szempontjából – akkor azonban más oka van a lucmagoncok pusztulásának.

Kiradíroztam az ültetvény kielégítő állapotáról szóló feljegyzésemet, és azt írtam a helyére, hogy a telepítés kudarcot vallott. A cég szempontjából az tűnt a legolcsóbb megoldásnak, ha az egész területet újratelepítik, ugyanazt a fafajt és módszert használva (lapáttal vájt mélyedésekbe ültetett egyéves csemetékkel, amelyeket tömegesen állítanak elő a faiskolák). Persze ha ugyanezzel az elkeserítő eredménnyel zárul az újbóli telepítés, akkor már nem is olyan olcsó ez a megoldás. Valami mást kéne tenni azért, hogy megújítsuk az erdőt. De mit?

Ültessünk jegenyefenyőt? Nincs olyan faiskola, amelyikből be lehetne szerezni az elültethető csemetéket, és ezt a fajt nem is tartották kifizetődő befektetésnek. Talán ültethetnénk kiterjedtebb gyökérzettel rendelkező lucmagoncokat – ám azok gyökerei is elpusztulnának, ha nem tudnak új, erős gyökércsúcsokat hajtani. Esetleg úgy is elültethetnénk őket, hogy a gyökereik érintkezzenek a talajban lévő sárga gombafonalak szövedékével, hiszen talán ez óvja a magoncok egészségét.

Ám a szabály úgy szólt, hogy a gyökereknek el kell érniük a mélyen fekvő morzsalékos ásványi talaj rétegét, vagyis a humusz alá kell nyúlniuk. Emögött az az elgondolás állt, hogy az ásványi talajt alkotó homokszemcsék, üledék és agyag több vizet képesek elraktározni még késő nyáron is, így a facsemetéknek nagyobb az esélyük az életben maradásra. A gombák azonban főként a humuszban élnek. Úgy tartották, hogy a víz a legfontosabb forrás, amelyet a talaj szolgáltat a magoncoknak a túlélésük érdekében. Nagyon kicsi volt az esélye, hogy ez a hozzáállás megváltozik, és úgy ültethetjük el a csemetéket, hogy gyökereik közvetlen kapcsolatba kerülhessenek a sárga gombafonalakkal.

Azt kívántam, bárcsak lenne valaki, akivel ott az erdőben beszélhetek erről, és megvitathatom vele azt az egyre erősebb megérzésemet, hogy a gombák megbízható segítői a magoncoknak. Elképzelhető, hogy a sárga gomba egy titkos összetevőt rejt, amelyet eddig én – mindenki máshoz hasonlóan – szem elől tévesztettem?

Ha nem találok választ e kérdésre, örökre kísérteni fog a tudat, hogy nem sikerült megakadályoznom, hogy e tarvágás gyilkos mezővé, a fák csontjainak temetőjévé változzon. Új erdő helyett havasszépe és áfonya alkotta bozótos jön majd itt létre, amely idővel mind nagyobb problémát fog okozni, s egyik ültetvény a másik után fog kihalni. Nem hagyhattam, hogy ez megtörténjen. Láttam, ahogy az erdők természetes módon megújultak, miután a családom kivágta az otthonunk mellett, ezért tudtam, hogy a kitermelés után az erdő igenis regenerálódhat. Ez talán azért volt lehetséges, mert a nagyszüleim egyszerre csak néhány fát vágtak ki, s az így létrejött nyiladékba a szomszédos cédrusok, hemlok- vagy jegenyefenyők azonnal elszórhatták magvaikat, az újonnan kihajtó növények pedig könnyedén kapcsolódni tudtak a talajhoz. Hunyorogtam, hogy a távolban ki tudjam venni az erdő szélét, de az túl messze volt. E tarvágások hatalmas területen történtek, és a problémát részben talán épp a méretük okozta. Ha azonban a fák gyökérzete egészséges lenne, akkor még ilyen nagy kiterjedésű tarvágást is képesek volnának újra benépesíteni. Ám a munkám során addig még csak olyan ültetvényeket mértem fel, amelyeknek vajmi kevés esélyük volt arra, hogy egyszer majd ugyanolyan tornyosuló fakatedrálisokká váljanak, mint amilyenek korábban a helyükön álltak.

TARTALOMJEGYZÉK

A könyvről

Ajánlás

A szerző jegyzete

Bevezető - Kapcsolatok

1. Kísértet az erdőben

2. Kézi favágók

3. Kiszáradás

4. Fák

5. Talajgyilkosság

6. Égeres gödrök

7. Kocsmai veszekedés

8. Radioaktivitás

9. Quid pro quo - valamit valamiért

10. Festett kövek

11. Miss Birch

12. Kilencórás ingázás

13. Törzslékelés

14. Születésnapok

15. A stafétabot átadása

Epilógus - Az anyafaprojekt

Köszönetnyilvánítás