COLIN MELOY

WILDWOOD

A TILTOTT VADON

Illusztrálta

CARSON ELLIS

WILDWOOD-KRÓNIKÁK

A sorozat további kötetei:

Wildwood 2. – A Vadon mélyén

Wildwood 3. – A Vadon birodalma

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Colin Meloy: Wildwood: The Wildwood Chronicles, Book I,
Balzer + Bray, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2011

Copyright © 2011 by Unadoptable Books LLC

Hungarian translation © Bartók Imre, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Fordította Bartók Imre

A borítón Carson Ellis illusztrációja látható.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Elekes Dóra

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-680-6

Hanknek, ki másnak

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Varjúvész

Prue nem igazán értette, hogy tudott öt varjú a levegőbe emelni egy majdnem tízkilós kisfiút, de most ez volt a legkisebb gondja. Ami azt illeti, ha listát kellett volna készítenie a problémáiról, miközben a parkban üldögélve figyelte, ahogy az öt fekete madár karmai a magasba rántják a kisöccsét, Macet, annak megfejtése, mégis miként voltak képesek erre a mutatványra, jó eséllyel a felsorolás utolsó helyén végezte volna. Az első helyen a puszta tény szerepelt: a kisöccsét, akire neki kellett volna vigyáznia, elrabolta néhány szárnyas. A második helyen, szorosan az első nyomában, egy kérdés következett: Mégis milyen szándékaik lehetnek vele?

Pedig milyen szépen indult a napjuk!

Igaz, amikor Prue reggel felkelt, már egy kissé borús volt az ég, de hát szeptemberben tévedés volna mást várni Portlandtől. Felhúzta a redőnyt a hálószobájában, és egy pillanatig csak állt, és magába szívta a porhanyós, szürkésfehér ég keretezte fák látványát. Szombat volt, a földszintről kávé és reggeli illata kúszott fel hozzá. A szülei bizonyára az ilyenkor megszokott tennivalóikat végzik: Apa az újságba dugja az orrát, és néha az ajkához emeli langymeleg kávéját, Anya pedig teknőchéj keretes szemüvegén keresztül kémleli a pamutgombolyagot, amelyből valamilyen ismeretlen rendeltetéssel bíró holmit készül kötni. Az öccse, aki alig múlt egyéves, az etetőszékében gubbaszt, és az érthetetlen hablatyolás világrekordját próbálja felállítani: „Fúúúz, fúúúz!” Amikor lejött a lépcsőn, és befordult a konyhába, pontosan az a látvány fogadta, amire számított. Az apja motyogva köszöntötte, az anyja mosolygós szemmel pillantott rá a szemüvege felett, az öccse pedig üdvrivalgásban tört ki: „Púúúz!” Prue vett magának egy tál granolát.

– Sütöttem szalonnát, drágám – mondta az anyja, majd a figyelme visszatért az ölében tartott alaktalan izéhez. Vajon pulóver lesz belőle? Teababa? Hóhérkötél?

– Anya – mondta Prue, miközben rizstejet töltött a müzlijére –, már mondtam, hogy vegetáriánus vagyok. Ergo nem eszem szalonnát.

Ezt a szót – ergo – egy regényben olvasta, és ez volt az első alkalom, hogy maga is kiejtette. Nem volt biztos benne, hogy helyesen használja, mindenesetre elégedettséggel töltötte el. Leült a konyhaasztalhoz, és Macre kacsintott. Az apja röviden rápillantott az újságja felett, és elmosolyodott.

– Mik a terveid mára? – kérdezte. – Ne feledd, ma te vigyázol Macre.

– Hmmm, nem is tudom – felelte Prue. – Arra gondoltam, hogy elmegyünk valahová. Fellökünk néhány idős hölgyet. Esetleg kirabolunk egy barkácsboltot, aztán a zsákmányt bevisszük a zálogoshoz. Biztos izgalmasabb, mint a kézműves vásárba menni.

Az apja felhorkant.

– Ne felejtsd el visszavinni a könyvtári könyveket. A bejárati ajtó melletti kosárban vannak – mondta az anyja a kötögetés klikk-klakkolása közepette. – Remélhetőleg visszaérünk vacsorára, de tudod, hogy néha sokáig elhúzódnak ezek a dolgok.

– Tudom – felelte Prue.

– Púúúz! – kiáltotta Mac hevesen rázva a kanalát, majd egy tüsszentéssel nyomatékosította a mondandóját.

– Az öcséd elég fázós – mondta az apja. – Győződj meg róla, hogy rendesen be van takarva, bárhová is mentek.

(Miközben a varjak a felhős ég felé emelték az öccsét, Prue egyszer csak újabb tétellel bővítette aggodalmainak listáját: Lehet, hogy megfázik!)

Így alakult tehát a reggel. Őszintén szólva elég jelentéktelen reggel volt. Prue befejezte a granolát, átfutott egy képregényt, segített az apjának kitölteni néhány sort a keresztrejtvényében, majd elindult, hogy az egysebességes biciklije mögé kösse a piros Radio Flyer kiskocsit. Az égről továbbra is szürke felhőréteg csüngött alá, de nem tűnt úgy, mintha hamarosan esne, úgyhogy Prue begyömöszölte a még mindig halandzsázó Macet csíkos kordbársony tipegőjébe, körbetekerte egy réteg takaróval, majd beültette a kiskocsiba. Ezután kihámozta a bebábozódott gyerek karját, és a kezébe nyomta a kedvencét: egy fakígyót. Mac elégedetten megrázta a játékát.

Prue a pedálra csúsztatta fekete cipőjét, majd tekerni kezdett. A kiskocsi zajosan döcögött mögötte, de Mac minden egyes zökkenőt boldog kiáltással kísért. Takaros, deszkaburkolatú házak mellett suhantak el, és Prue-nak igencsak ügyelnie kellett, nehogy Mac a fordulókban és a lesben álló pocsolyákban kiboruljon a kocsiból. A bicikli kerekei elégedetten surrogtak a csúszós betonon.

A délelőtt gyorsan eltelt, és kellemesen meleg délutánnak adta át a helyét. Miután elintézett néhány dolgot – visszavitte a Levi’s farmert, aminek nem volt jó a színe; átbogarászta a lemezbolt legfrissebb újdonságait; sürgősen bekapott egy tál vega tostadast a tacoárusnál –, a főutcán lévő kávézó előtt találta magát. Mac békésen szunyókált a kocsijában. Prue forró tejet kortyolgatott, és az ablakon keresztül figyelte, ahogy a kávézó alkalmazottjai egy használtan beszerzett jávorszarvas-trófeát próbálnak felrakni a falra ügyetlenkedve. A Lombard Streeten döngicsélt a forgalom, jelezve, hogy megkezdődött a délutáni csúcsidő. Néhány járókelő gügyögött valamit a kocsiban alvó gyereknek, Prue kényszeredett mosolyt villantott rájuk; kissé zavarta, hogy valaki benne látja a testvéri bajtársiasság mintaképét. Különösebb elképzelés nélkül firkált a vázlatfüzetébe: lerajzolta a levelektől eltömődött csatornanyílást a kávézó előtt, aztán Mac csendes és nyugodt arcát, külön kiemelve a bal orrlikából szivárgó kis takonycsíkot. Hamarosan a délután is búcsúzni készült. Mac felébredt, és ezzel a nővérét is felrázta révületéből.

– Na jó – mondta Prue, a térdére ültetve szemét dörgölő kisöccsét. – Induljunk. Mit szólnál a könyvtárhoz?

Mac lebiggyesztette az ajkát.

– Tehát könyvtár – mondta Prue.

A St. Johns könyvtár előtt lefékezett, majd lepattant a nyeregről.

– Ne menj sehova! – figyelmeztette Macet, miközben kirámolta a könyveket a kocsiból. Aztán beszaladt az előtérbe, megállt a könyvvisszaadó előtt, és még egyszer átnézte a nála lévő köteteket. Az egyiknél megállt, és felsóhajtott: David Allen Sibley Madárhatározója volt az. Már vagy három hónapja kikölcsönözte, és sokáig dacolt a könyvtárosok késedelmi díjakkal kapcsolatos fenyegetéseivel, mielőtt végre elfogadta volna, hogy ideje visszahozni. Szomorúan belelapozott. Hosszú órákat töltött azzal, hogy kimásolja a kötetben szereplő madarak gyönyörűséges illusztrációit a vázlatfüzetébe, miközben maga elé rebegte az egzotikusan csengő neveket: sáfránytangara, síró lappantyú, Vaux-sarlósfecske és a társaik. A nevek különleges tájak és messzi helyek hangulatát idézték fel benne – hajnalokat a csendes prériken, ködlepte fészkeket a fák tetején.

Tekintete a kötetek visszaadására szolgáló nyílás sötétje felé fordult, majd még egyszer visszatért a könyvhöz. Prue elfintorodott, dünnyögött valamit maga elé, és bedugta a könyvet a kabátjába. Bizonyára dacolhat még egy további hétig a könyvtárosok haragjával.

Odakint egy idős hölgy állt a húzós kocsi előtt, és összeszaladt szemöldökkel, lázasan kereste annak tulajdonosát. Mac elégedetten rágcsálta a fakígyója fejét. Prue vett egy mély levegőt, és kinyitotta a könyvtár ajtaját. Amikor a hölgy megpillantotta, felé bökött csontos ujjával, és hápogva figyelmeztette:

– Már megbocsásson, ifjú hölgy! Ez egyáltalán nem biztonságos! Csak úgy itt hagyni egy gyereket… Egyedül… A szülei tudnak róla, hogy miként viselik a gondját?

– Hogy neki? – kérdezte Prue, miközben felpattant a biciklijére. – Szegénykének nincsenek szülei. Néhány kidobott könyv között találtam az utcán. – Ezzel széles mosolyt villantott a hölgyre, majd lendületet vett, és visszatért az útra.

Amikor megérkeztek, a játszótér üres volt. Prue kihámozta Macet a takaróiból, és letette a Radio Flyer mellé. A kisöccse épp járni tanult, és felettébb megörült a lehetőségnek, hogy ismét gyakorolhatja az egyensúlyozást. Gügyögött valamit, majd elmosolyodott, és óvatosan elindult, maga előtt tolva a kiskocsit a játszótér aszfaltján.

– Nyugodtan fáraszd ki magad – mondta Prue, miközben elővette a Madárhatározót a kabátjából, és kinyitotta a réti pacsirtákról szóló, szamárfüles oldalnál. A délután előrehaladtával az árnyékok is hosszabbra nyúltak, és hamarosan beköszöntött a kora este.

Ekkor vette észre a varjakat.

Először csak néhány madár bukkant fel, koncentrikus körökben repkedve a felhős égen. Sikeresen felhívták magukra Prue figyelmét, aki árgus szemmel figyelte röptüket. Corvus brachyrhynchos; épp a múlt éjjel olvasott róluk. Még ebből a távolságból is lenyűgözte a méretük és a szárnycsapásaik állhatatossága. Hamarosan további példányok is csatlakoztak a csoporthoz, és most már jóval többen köröztek az elnéptelenedett játszótér felett. Egy csapat?, tanakodott Prue. Egy raj? Átpörgette a Madárhatározót, amíg megtalálta a madarak csoportosítására szolgáló tarkabarka kifejezéseket: kócsagok telepe, erdei szalonkák csapata és: varjak serege. Megborzongott. Ahogy ismét felpillantott, meglepődve konstatálta, hogy a varjúsereg létszáma ismét jelentősen megnőtt. Most már többtucatnyian voltak; az éjfekete teremtmények mintha csak hideg kráterek lettek volna az egyre terebélyesebbé váló égen. Prue Macre pillantott. A kisfiú már néhány méterre járt tőle, és derűsen csoszogott tovább az aszfalton.

Kezdte kényelmetlenül érezni magát.

– Hé, Mac! – szólt oda neki. – Hová mész?

Egyszer csak feltámadt a szél, és amikor ismét felnézett, iszonyodva látta, hogy a varjak száma vagy hússzorosára növekedett. Már nem is lehetett megkülönböztetni az egyes példányokat, a madarak egyetlen összefüggő, rángatózó alakká álltak össze, elzárva a késő délutáni nap tompa fényét. Az alakzat megpördült, és irányt váltott a levegőben, a szárnycsapkodás és vijjogás zaja már-már fülsiketítővé vált. Prue körbenézett, hátha más is tanúja ennek a bizarr jelenségnek, de döbbenten vette észre, hogy egyedül van.

És ekkor a varjak aláereszkedtek.

Zajongásuk egyetlen, összefüggő rikoltás volt, ahogy a koromsötét förgeteg még egyszer a magasba emelkedett, hogy aztán félelmetes sebességgel alázúduljon – mégpedig egyenesen a kisöccse felé. Mac szívszaggató visítást hallatott, amikor az első varjú elérte, és karma egyetlen, szélsebes mozdulatával megragadta a kapucniját. A következő varjú a ruhája ujját, a harmadik pedig a vállát célozta meg. Aztán következett a negyedik és az ötödik, míg végül az egész sereg körbevette, és a villódzó, tollas feketeség közepette már nem is lehetett látni.

És ekkor játszi könnyedséggel a magasba emelték Macet.

Prue-t megbénította a döbbenet és a hitetlenség: Hogy lehetséges ez? Egyszer csak úgy érezte, mintha betonból lenne a lába, és semmi sem lenne a szájában, ami lehetővé tenné, hogy akár csak egyetlen szót vagy hangot is kiadjon magából. Az egész nyugalmas, kiszámítható élete, mindaz, amit valaha érzett, és amiben valaha hitt, megkérdőjeleződött ettől az egyszeri eseménytől. És semmi, amit valaha a szüleitől hallott, semmi, amit az iskolában tanult, egyáltalán semmi sem készíthette fel arra, ami történik.

Vagy arra, ami ezután következett.

– Engedjétek el az öcsémet!

Miután felocsúdott a döbbenetből, Prue felszökkent a padra, és úgy rázta az öklét a varjak felé, akár a képregények mamlaszai, akik tehetetlenségükben így átkozzák valamelyik szupergonoszt, miután az elcsente a tárcájukat. A varjak szélsebesen emelkedtek a magasba, és máris a fák legfelső ágai felett jártak. Macet már alig lehetett kivenni a feketén zizegő sokaság közepette. Prue leugrott a padról, felkapott egy követ az útról, és a tőle telhető legnagyobb erővel a támadók felé hajította, de aztán fájdalmasan felnyögött, látva, hogy a kő még csak meg sem közelítette célpontját. A varjak meg sem rezdültek a kísérlet láttán. Most már jóval a környék legnagyobb fái felett jártak, és a sereg legtávolabbi tagjainak alakja kezdett elhomályosulni az alacsonyan csüngő fellegek között. Az éjfekete csoportosulás szabálytalan alakzatban haladt, és mintha többször is megtorpant volna, hogy aztán váratlanul új irányban folytassa útját. Aztán a madarak függönye egyszer csak szétnyílt, és Prue megpillantotta Mac bézsszínű körvonalait; a varjak karmai úgy húzták szét a ruhácskáját, hogy valamiféle groteszk rongybabának tetszett. Prue azt is látta, hogy az egyik varjú karma belegabalyodott az öccse hajfürtjeibe. Aztán a madártömeg kettévált: az egyik fele továbbra is körbevette azt a néhány társát, aki Mac felsőjét fogta, a másik csapat azonban elkanyarodott, és a fák csúcsai felé vette az irányt. Az a két varjú, amely eddig Mac felsőjét tartotta, váratlanul elengedte zsákmányát, és a társaiknak iparkodniuk kellett, hogy továbbra is a magasban tudják tartani áldozatukat. Prue felsikoltott, amikor látta, hogy az öccse kicsúszik a karmaikból, és zuhanni kezd. Mielőtt azonban földet érhetett volna, a varjak második csapata az utolsó pillanatban alászállt, és elkapta, hogy aztán Mac ismét eltűnjön a rikoltozó szárnyasok között. A két madárcsapat ekkor ismét egyesült, és még egyszer a magasba emelkedett, majd váratlanul és nagy sebességgel nyugatnak fordult, és erőteljes szárnycsapásokkal távolodni kezdett a játszótértől.

Miután mindenképpen tenni szeretett volna valamit, Prue felpattant a biciklijére, és üldözőbe vette a szökevényeket. Mivel ezúttal nem hátráltatta Mac piros húzós kocsija, hamar felgyorsult, és máris a forgalom közepén találta magát. Két kocsi fékezett le előtte, amikor a könyvtár előtti kereszteződéshez ért; valaki rákiáltott a járdáról, hogy jobban tenné, ha óvatosabban közlekedne. De Prue nem merte levenni a szemét a távolban még jól kivehető, szélvészként haladó varjúseregről.

Sebesen pedálozott, és a piros lámpára fittyet hányva átvágott a Richmond és az Ivanhoe kereszteződésén, újabb felháborodott megjegyzésre ingerelve az egyik járókelőt. Ezután a Willamette-nél déli irányba fordult. A varjak, akiknek az útját nem akadályozták házsorok, kertek, utcák és közlekedési lámpák, zavartalanul zúgtak előre a táj felett, úgyhogy Prue-nak még nagyobb tempót kellett diktálnia. Megesküdött volna rá, hogy a madarak a bolondját járatják vele, és olykor szándékosan lemaradnak és lejjebb ereszkednek, szinte már súrolva a háztetőket, hogy aztán jókora ívet leírva ismét felgyorsuljanak, és újra a magasba emelkedve folytassák útjukat nyugat felé. Ilyenkor Prue egy rövid pillanatra ki tudta venni foglyul ejtett kisöccsét, aki magatehetetlenül reszketett elrablói karmai között, majd ismét eltűnt a fekete szárnyak örvénylő forgatagában.

– Kiszabadítalak, Mac! – kiáltotta. Könnyek csorogtak végig az arcán, de nem tudta volna megmondani, hogy ő sír, vagy csak a biciklizés közben a szemébe vágó csípős levegő csal könnyeket a szemébe. A szíve őrülten kalapált; még mindig nehezére esett elhinni, amit látott. Egyedül az járt a fejében, hogy meg kell mentenie az öccsét, és megfogadta, hogy ha sikerrel jár, soha többé nem veszi le róla a szemét.

A levegőt autódudák zaja járta át, miközben a St. Johnsnál a szüntelenül hömpölygő forgalomban szlalomozott. A Willamette Streeten épp egy kukásautó fordult be lassan, elállva a többiek elől az utat, úgyhogy Prue kénytelen volt felugratni a járdára, és ott kerekezni tovább. Néhány járókelő riadt sikkantások kíséretében ugrott el előle.

– Elnézést! – kiáltotta.

A varjak egy köríves manőverrel ismét irányt váltottak, aminek láttán fékeznie kellett. A madarak szinte egy vonalban mélyebbre ereszkedtek, és felé tartottak. Prue felkiáltott, és éppen abban a pillanatban sikerült lebuknia, amikor a varjak elsuhantak a feje fölött; még érezte, ahogy a tollaik végigborzolják a feje búbját. A zűrzavar közepette is tisztán hallotta Mac kuncogását – mintha azt mondta volna, „Púúúú!”, hogy aztán ismét eltűnjön, és a varjak folytassák az útjukat. Prue ismét tekerni kezdett, majd egy ugratással visszakormányozta a biciklit az út fekete kövezetére; huppanás közben grimaszolva kapaszkodott a kormányba. A következő sarkon élesen jobbra kanyarodott, és rátért egy új építésű, egyforma fehér ikerházak között vezető utcára. A talaj itt enyhén ereszkedni kezdett, amitől a biciklije felgyorsult, egyre jobban rázkódott. Aztán az útnak váratlanul vége szakadt.

A Partfalhoz ért.

A Willamette folyó keleti oldala természetes határvonalként szolgált St. Johns összetartó közössége és a között a mintegy öt kilométeren át kanyargó sziklás meredély között, amit a helyiek egyszerűen csak Partfalnak neveztek. Prue felkiáltott, és olyan hirtelen húzta be a féket, hogy majdnem előrebucskázott. A varjak közben átzúgtak a szakadék felett, és reszkető, fekete forgószélként emelkedtek a magasba; alakjukat csupán a Szennyvidék, a folyó másik oldalán elterülő senkiföldje kohóiból és kéményeiből szállingózó füst keretezte – ezt a környéket hosszú évekkel ezelőtt vették birtokba a helyi iparmágnások, hogy a füst és az acél tilalmas birodalmává alakítsák. A pusztaságon és a hamutól reszkető levegőn túl erdős dombvidék húzódott, ameddig csak a szem ellátott.

Prue elsápadt.

– Ez nem lehet – suttogta.

A varjak egy szempillantás alatt maguk mögött hagyták a folyó távolabbi partját, és egyetlen, hosszú hadoszlopban bezúdultak a fák közé.

A madarak az Áthatolhatatlan Rengetegbe vitték az öccsét.

MÁSODIK FEJEZET

Az Áthatolhatatlan Rengeteg

Prue úgy emlékezett, hogy amennyi térképet Portlandről és a körülötte lévő vidékről látott, mindnek a közepén, a térkép északnyugati sarkától a délnyugatiig, mint valami roppant mohacsomó terpeszkedett egy jókora, zöld folt, felette a rejtélyes kezdőbetűk: „Á. R.” Nem kérdezte meg, hogy mire utalnak a betűk, amíg egyszer egy este – még Mac születése előtt – együtt nem ücsörgött a szüleivel a nappaliban. Az apja éppen egy új atlasszal érkezett haza, amelyet most együtt bújtak a hátradönthető székükben. Együtt húzták végig az ujjukat az országhatárokon, és együtt rebegték el a távoli, egzotikus vidékek neveit. Amikor aztán Oregonhoz érkeztek, Prue rámutatott a Portlandet ábrázoló, kisebb térképre, és feltette a kérdést, amely már régóta ott motoszkált benne:

– Mit jelent az Á. R.?

– Semmit, drágám – felelte az apja, majd visszalapozott az imént megtekintett Oroszország térképéhez, és az ujjával kört rajzolt az ország hatalmas, északkeleti részére, amely fölé a Szibéria szót írták. Errefelé nem szerepeltek városnevek; nem kanyarogtak az utakat jelölő sárga vonalak. Egyedül a zöld és a fehér különböző árnyalataiban játszó hatalmas pocsolyákat, illetve a tájat pettyező számtalan tavat összekötő, furcsán rángatózó kék csíkokat lehetett kivenni.

– Léteznek helyek a világon, ahol nem igazán élnek emberek. Talán azért nem, mert túl hideg van arrafelé, esetleg túl sűrűn nőttek a fák, vagy túl meredekek a hegyek ahhoz, hogy biztonságosan lehessen közlekedni. Bármi is az oka, senkinek sem jutott eszébe, hogy utakat építsen errefelé, márpedig ahol nincsenek utak, ott házak sincsenek, és ahol házak nincsenek, ott városok sem jöhetnek létre. – Visszalapozott Portlandhez, és megkocogtatta azt a pontot, amely fölé az „Á. R.” betűket pingálták. – Az Á. R. azt jelenti: „Áthatolhatatlan Rengeteg”. Nem véletlenül kapta ezt a nevet.

– De miért nem él itt senki? – kérdezte Prue.

– Ugyanazért, amiért Oroszországnak azon a részén sem élnek. Amikor a telepesek először erre a vidékre érkeztek, és nekiláttak, hogy felépítsék Portlandet, senki sem akarta volna arrafelé felhúzni a házát: az erdő túl barátságtalannak, a dombok túl meredeknek tűntek. És mivel nem épültek házak, így aztán senkinek sem jutott eszébe, hogy utak vezessenek oda. Márpedig utak és házak nélkül ez a környék lakatlan maradt. Idővel aztán még jobban benőtte a növénytakaró, és még inkább lakhatatlanná vált. Úgyhogy – folytatta – elnevezték Áthatolhatatlan Rengetegnek. Ettől kezdve mindenki számára világos volt, hogy a legjobb, ha távol tartja magát tőle.

Az apja végighúzta a kezét az oldalon, majd gyöngéden a hüvelyk- és a mutatóujja közé fogta Prue állát, és maga felé fordította az arcát.

– Nem akarom, hogy odamenj. – Játékosan úgy mozgatta a fejét, mintha bólogatna. – Megértetted, kölyök?

Prue elfintorodott, majd elhúzódott tőle.

– Igen, megértettem.

Aztán mindketten visszatértek az asztalhoz, és Prue az apja mellkasának döntötte a fejét.

– Komolyan beszélek – ismételte meg az apja.

Prue tehát jól tudta, hogy nem szabad az Áthatolhatatlan Rengeteg közelébe mennie, és ezután mindössze egy alkalommal zargatta a szüleit a vidékre vonatkozó kérdéseivel, mégsem tudott megfeledkezni róla. Miután a belvárosban egyre-másra emelték a nagy bérházakat, és a város körüli autópályák mellett virágzásnak indultak az újonnan felhúzott, akciós termékeket árusító, égetettagyag-színű bevásárlóközpontok, Prue igencsak nehezen tudta hová tenni, hogy egy ilyen jelentős, közvetlenül a város mellett terpeszkedő földterület érintetlen maradjon, és valóban senki se tartson rá igényt. Ezzel együtt mintha egyetlen felnőtt sem emlegette volna. Mintha nem is létezett volna az emberek tudatában.

Egyedül Prue iskolatársai hozták szóba az Áthatolhatatlan Rengeteget; ő maga a hetedik osztályba járt. Az idősebb diákok némelyike egy nehezen igazolható történetet terjesztett, miszerint egy férfi – talán ennek és ennek a bácsikája – egyszer véletlenül betévedt a Rengetegbe, hogy aztán hosszú évekre nyoma vesszen. A családja idővel megfeledkezett róla, és folytatta az életét, amíg egy szép napon a férfi vissza nem tért. Láthatóan semmiféle emléke nem volt az eltelt évekről, és mindössze annyit mondott, hogy eltévedt, és nagyon éhes. Prue-nak fenntartásai voltak a történet hitelességét illetően; nem is beszélve arról, hogy a szóban forgó férfi személyazonossága mindig más volt. Az egyik változatban valakinek az apja volt, a másikban valaki másnak a távoli unokatestvére. A többi részlet is képlékenynek tűnt. Egy idősebb srác, aki csak látogatóba érkezett Prue-ékhoz, közölte elragadtatott osztálytársaival, hogy a kérdéses személy – aki ebben a változatban a srác bátyja volt – hihetetlenül megöregedve bukkant elő az Áthatolhatatlan Rengetegből, és hatalmas, fehér szakállat növesztett, amely elrongyolódott cipőjét verdeste.

Függetlenül a történetek hitelességétől, amellyel kapcsolatban bárkinek joggal merülhettek volna fel kétségei, Prue számára világossá vált, hogy az osztálytársai nagy része hozzá hasonlóan már beszélgetett a szüleivel a Rengetegről. Észrevétlenül, de utat talált a játékaikba: a lábtengópálya körüli életveszélyes lávató egyszer csak átalakult az Áthatolhatatlan Rengeteggé, és jaj volt annak, aki nem tudta visszaügyeskedni a vörös gumilabdát, és utána kellett szaladnia a fák közé. Fogócskázás közben nem a fogó igyekezett elkapni a társait, hanem az Áthatolhatatlan Rengetegben lakozó Vad Prérifarkas, aki ugatva és morogva eredt a többiek után.

Prue végül is a prérifarkasok réme miatt kérdezett rá másodszor is a szüleinél az Áthatolhatatlan Rengetegre. Egy éjszaka vonyító kutyák félreismerhetetlen hangjára riadt fel. Ahogy felült az ágyában, jól hallotta, hogy Mac, aki akkor négy hónapos volt, szintén felriadt a szomszéd szobában, és keserves jajveszékelésbe kezdett, a szülei pedig susogva igyekeztek megnyugtatni. A vonyítás távolról hallatszott ugyan, de attól még nem volt kevésbé fogvacogtató. Az erőszak és a káosz dallamok nélküli melódiája volt, és a kórushoz időközben egyre több négylábú is csatlakozott a környékről. Prue-nak feltűnt, hogy a távolabbról érkező ugatás eltér a környék kutyáinak hangjától; élesebb volt, szaggatottabb és dühösebb. Levetette magáról a takaróját, és bement a szülei szobájába, ahol kísérteties jelenet fogadta: Mac mostanra egy kissé lecsillapodott, és éppen az anyja ringatta a karjaiban, miközben a szülei egymás mellett álltak az ablakban, és sápadtan kémlelték a város nyugati láthatárát.

– Mi ez a zaj? – kérdezte Prue, amikor melléjük lépett. St. Johns fényei úgy terültek szét előttük, akár a reszketeg csillagok; éppen a folyónál értek véget, és azon túl nem látszott más, csak sötétség.

A szüleit meglepte a kérdése.

– Csak néhány öreg kutya nyüszít – válaszolta az apja.

– És az a távolabbi? – kérdezte Prue. – Az nem kutyaugatásnak hangzik.

Prue látta, hogy a szülei még egyszer a messzeségbe pillantanak, mielőtt az anyja válaszolt volna:

– Drágám, az erdőben meglehetősen különös állatok lakoznak. Talán prérifarkasok falkája az, akik már alig várják, hogy felforgassák valakinek a szemetét. A legjobb, ha nem aggódsz miatta. – És ezzel elmosolyodott.

A vonyítás idővel abbamaradt, és hamarosan a környékbeli kutyák is megnyugodtak. A szülei visszakísérték Prue-t a szobájába, és ágyba dugták. Ez volt az utolsó alkalom, hogy szóba került köztük az Áthatolhatatlan Rengeteg, az elhangzottak azonban korántsem elégítették ki Prue kíváncsiságát. Nem tehetett róla, nyomasztották a történtek; a szüleit, akiket általában az erő és a magabiztosság megtestesülésének látott, mintha megmagyarázhatatlan módon felkavarták volna ezek a hangok. Mintha ők is éppannyira tartottak volna attól a helytől, mint Prue.

Úgyhogy képzelhetjük, hogy mekkora volt a riadalma, amikor a hollók fekete tömege a kisöccsével a karmai között éppen az Áthatolhatatlan Rengeteg sötét fái között tűnt el.

A délután a végéhez közeledett, a nap már majdnem alábukott a Rengeteg dombjai mögött, de Prue még mindig kővé dermedve, leesett állal ácsorgott a meredély szélén. Alatta egy mozdony pöfögött előre ráérősen, majd fordult rá a vasúti hídra, hogy onnan a Szennyvidék tégla- és vasépületei felé folytassa az útját. Felélénkült a szél, és Prue reszketni kezdett gyapjúkabátjában. Azt a kis hézagot nézte a fák vonalában, ahol a varjak eltűntek.

Eleredt az eső.

Úgy érezte magát, mintha valaki egy kosárlabda méretű lyukat vájt volna a gyomrába. Az öccse eltűnt, konkrétan madarak ragadták el és vitték egy távoli, megközelíthetetlen vidékre, ahol ki tudja, mit művelnek majd vele. És az egész az ő hibája. A fény sötétkékről sötétszürkére vált, és szép lassan, egymás után kigyulladtak az utcalámpák. Leszállt az este. Prue tudta, hogy tökéletesen hiábavaló itt várakoznia. Mac nem fog magától visszatérni. Lassan megfordította a biciklijét, és tolni kezdte az utcán. Hogy mondja el a történteket a szüleinek? Nyilvánvalóan le lesznek sújtva, és neki is súlyos következményekkel kell számolnia. Már korábban is előfordult, hogy szobafogságra ítélték, ha túl sokáig kimaradt, és biciklivel járta a környéket, ezúttal azonban olyan büntetésre számíthat, amely minden korábbin túltesz. Elveszítette Macet, a szülei egyetlen fiát. A saját öccsét. Ha a kijárási tilalom megszegéséért egyheti tévémegvonás járt, akkor vajon mit érdemel azután, hogy elvesztette a kisöccsét? Kábult állapotban tett meg néhány sarkot. Észrevette, hogy a könnyeivel küzd, miközben lelki szemei előtt ismét leperegtek a délután eseményei, és újra végignézte, ahogyan a varjak eltűnnek a fák között.

– Szedd össze magad, Prue! – mondta fennhangon, és letörölte a könnyeket az arcáról. – Gondolkozz!

Vett egy mély levegőt, és megpróbálta végiggondolni a lehetőségeit, mérlegelni azok minden előnyét és hátrányát. Azt hamar kizárta, hogy a rendőrséghez forduljon; biztosan őrültnek tartanák, ha ott előáll a történetével. Azt persze nem tudta, mire számíthatnak az olyasféle eszelősök, akik a rendőrségen gyerekrabló varjakról és eltűnt egyévesekről hadoválnak, de abból indult ki, hogy nem sok jóra: a legvalószínűbbnek az tűnt, hogy ott rögtön felrakják egy páncélozott teherautóra, és elviszik egy isten háta mögötti elmegyógyintézetbe, ahol a hátralévő napjait egy magánzárkában töltheti a sorstársai nyöszörgését hallgatva, kétségbeesetten igyekezve meggyőzni a gondozóit arról, hogy nem őrült, és csak tévedésből került ide. A másik eshetőség, vagyis az, hogy egyszerűen hazamegy, és őszintén elmeséli a szüleinek a történteket, még ennél is jobban megrémisztette; biztosra vette, hogy összetörne a szívük. Régóta várták Mac születését. Prue nem ismerte a teljes történetet, de tudta, hogy hamarabb szerettek volna második gyereket, csak éppen nehezen jött össze. Hihetetlenül boldogok voltak, amikor aztán mégis sikerült. Valósággal ragyogtak; az egész lényük felélénkült és fényre derült. Nem, kizárt, hogy ő közölje velük a rettenetes hírt. Megtehetné, hogy elszökik – talán ez a legjobb megoldás. Esetleg felszökhetne az egyik vonatra a vasúti hídnál, majd városról városra járhatna, alkalmi munkákból tengődhetne, esetleg jósolhatna annak, aki igényt tart rá, és a vándorútjai során talán még egy kis golden retrieverrel is összehozná a sors, aki attól kezdve hűséges társa lehetne. Együtt járnák be az országot, akár két vándorcigány, és soha nem kellene szembenéznie a szülei fájdalmával, ahogyan a drága, eltűnt kisöccsére sem kellene többet gondolnia.

Prue megtorpant, és komoran megcsóválta a fejét.

Mégis mi ütött beléd? – korholta magát. Teljesen elment az eszed! Vett egy mély levegőt, és folytatta az útját. Aztán egyszer csak megborzongott, amikor ráeszmélt, hogy mi az egyetlen megoldás.

Utána kell mennie.

Be kell hatolnia az Áthatolhatatlan Rengetegbe, és meg kell találnia az öccsét. Megoldhatatlan feladatnak tűnt, de nem volt más választása. Az eső egyre hevesebben zúdult alá, elárasztotta a járdát és az utakat, hatalmas tócsákat képezett, amelyekben rövid idő alatt összegyűltek a halott falevelek flottái. Prue végiggondolta a tervét, és megpróbálta mérlegre tenni egy ilyen kaland kockázatait. Az esti hűvösség egyre inkább beborította az esőáztatta utcákat; ilyen körülmények között nem tűnt biztonságosnak nekivágni az útnak. Majd holnap megyek, gondolta, és észre sem vette, hogy félig fennhangon motyog. Holnap reggel rögtön elindulok. Anyának és Apának nem kell tudnia róla. De hogy akadályozza meg, hogy tudomást szerezzenek a történtekről? A szíve elszorult, amikor megérkezett Mac elrablásának helyszínére: a játszótérre. A mászókák elmagányosodva áztak az esőben, és Mac piros kiskocsija is ott volt még a betonon, rajta egy összegyűrődött pokróc, amely buzgón szívta magába a vizet.

– Ez az! – mondta, és odaszaladt a kocsihoz. Letérdelt a nedves aszfaltra, és nekilátott, hogy a takarót olyan formára hajtogassa, mint egy bebugyolált kisgyerek. Amikor elkészült, felállt, és szemrevételezte az alkotását. – Egész hihető – mondta. Miközben csatlakoztatta a kocsit a biciklijéhez, egy kiáltás ütötte meg a fülét:

– Hé, Prue!

Megdermedt, és hátrapillantott a válla fölött. Egy esőkabátos fiú állt a játszótér mellett. Hátrahúzta a kapucniját, és elmosolyodott.

– Én vagyok az, Curtis! – kiáltotta, és felé integetett.

Curtis az egyik osztálytársa volt. A szüleivel és a két nővérével pár háznyira laktak Prue-éktól. Az osztályban kétpadnyira ültek egymástól. Curtis állandóan bajba keveredett, amiért tanítási időben szuperhősöket és szupergonoszokat rajzolgatott. A rajzmániája miatt az osztálytársaival is rendre összeütközésbe került, ugyanis a kölykök többsége már évek óta maga mögött hagyta a szuperhősök iránti rajongást. Nagy részük a rajzolással is felhagyott, illetve az ebben megmutatkozó tehetségét kizárólag abban élte ki, hogy zenekarok logóit firkálgatta a tankönyveket borító papírbugyogókra. Prue a szuperhősös és tündérmesés motívumoktól a madarak és a növények irányába lépett tovább. Az osztálytársai emiatt időnként görbén néztek rá, de legalább nem piszkálták miatta. Curtist azonban, aki továbbra is mereven ragaszkodott a régi idők divatjához, látványosan kerülték.

– Helló, Curtis – mondta Prue a tőle telhető leglazább hangnemben. – Mit keresel itt?

Curtis visszahúzta a kapucniját.

– Csak sétálni indultam. Szeretek az esőben bandukolni. Ilyenkor kevesebben vannak idekint. – Levette a szemüvegét, majd az esőkabátja alól kihúzta az ingujját, hogy megtörölje vele a lencsét. Curtis kerek fején jókora, göndör hajkorona csücsült, amelynek tincsei most úgy kunkorodtak elő a kapucni alól, mint az acélgyapot. – És te miért beszéltél magadban?

Prue összerezzent.

– Tessék?

– Az előbb magadban beszéltél. – A meredély irányába mutatott, miközben hunyorogva visszaügyeskedte magára a szemüvegét. – Ha őszinte akarok lenni, követtelek. Már korábban fel akartam hívni magamra a figyelmedet, de úgy láttam, hogy… mással vagy elfoglalva.

– Semmivel sem voltam elfoglalva. – Mindössze ennyit tudott válaszolni.

– Magadban beszéltél, aztán egyszer csak megálltál, megráztad a fejed, és egy csomó fura dolgot csináltál – folytatta a fiú. – És miért ácsorogtál olyan sokáig a Partfal szélén? Mit láttál?

Prue kezdett dühbe gurulni. Odatolta a biciklijét Curtishez, és felé bökött az ujjával.

– Idehallgass, Curtis – mondta a barátságtalanabb hangján. – Elég sok tennivalóm van mostanában. Nincs rá szükségem, hogy még te is felhúzz, oké?

Megkönnyebbülésére Curtist könnyű volt elbizonytalanítani. A fiú feltartotta a kezét, és azt mondta:

– Oké, oké! Csak kíváncsi voltam, ennyi az egész.

– Jobban tennéd, ha nem kíváncsiskodnál annyit – felelte. – Felejtsd el, amit láttál, megértetted? – Azzal elindult, hogy hazatekerjen. Miután felült a nyeregre, és a pedálra tette a lábfejét, még egyszer a fiúhoz fordult. – Nem vagyok őrült – mondta, és tekerni kezdett.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET Varjúvész

MÁSODIK FEJEZET Az Áthatolhatatlan Rengeteg

HARMADIK FEJEZET Átkelés a hídon

NEGYEDIK FEJEZET A másik oldalon

ÖTÖDIK FEJEZET Az erdő lakói

HATODIK FEJEZET Az Özvegy hajléka

A Madarak Fejedelemsége

HETEDIK FEJEZET Esti szórakozás

A hosszú út vége

Katonasors

NYOLCADIK FEJEZET Találkozás a titkárral

KILENCEDIK FEJEZET Az ifjabb Svik

Irány a front!

TIZEDIK FEJEZET Harc a banditákkal

Baljós üzenet

TIZENEGYEDIK FEJEZET Kitüntetés

Audiencia egy bagolynál

TIZENKETTEDIK FEJEZET A láncra vert bagoly

Curtis dilemmája

MÁSODIK RÉSZ

TIZENHARMADIK FEJEZET Elkapni egy verebet

Akár egy madár a kalickájában

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Tolvajok között

TIZENÖTÖDIK FEJEZET A küldemény

TIZENHATODIK FEJEZET Menekülés

Találkozás a hídon

TIZENHETEDIK FEJEZET Az Özvegy vendégei

TIZENNYOLCADIK FEJEZET Visszatérés

Egy apa vallomása

TIZENKILENCEDIK FEJEZET Szökés!

HARMADIK RÉSZ

HUSZADIK FEJEZET Három csengettyűszó

HUSZONEGYEDIK FEJEZET Ismét a Vadonban

Találkozás egy Misztikussal

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Bandita születik

HUSZONHARMADIK FEJEZET Fegyverbe!

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET Újra együtt

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET Az Ősök Városa

HUSZONHATODIK FEJEZET A Vadon Partizánjai

HUSZONHETEDIK FEJEZET A borostyán és a Talapzat

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET A Vadon fellázad

WILDWOOD 2. – A VADON MÉLYÉN

A kaland nem ért véget... a Vadon mélye új titkokat rejt!

Bár az Áthatolhatatlan Rengeteg első csatája véget ért, a zúzmarás ligetek felett hamarosan új, sötét árnyak gyülekeznek. Egy rendkívül kemény tél küszöbén titokzatos bérgyilkosok és egy gátlástalan iparmágnás fenyegetik a Vadon törékeny békéjét. Prue-nak és barátainak ezúttal a túlélésért és a megosztott világ egységéért le kell merészkedniük oda, ahová még senki sem mert: a veszélyekkel teli fagyos hasadék mélyére.

WILDWOOD 3. – A VADON BIRODALMA

A végső összecsapás: a Vadon sorsa a tét!

Egy fiatal lány és barátai éjféli szeánsza felébreszt egy régóta szunnyadó gonosz szellemet, és az Áthatolhatatlan Rengeteg a pusztulás szélére sodródik. Miközben a föld alatt, egy ipari labirintus mélyén szökött árvák és szabotőrök merész mentőakciót terveznek, régi barátoknak kell újra összefogniuk, hogy véghezvigyék a lehetetlent: életre kell kelteni egy gépherceget, aki megmentheti az otthonukat.

Készülj fel a WILDWOOD-KRÓNIKÁK mindent eldöntő, lélegzetelállító lezárására!