DÁVID ESZTER

Adolat haragja

VILÁGFONÓ CIKLUS II.

ADOLAT KIADÓ

© Dávid Eszter 2026

Minden jog fenntartva

© Open Books, 2026

Borító © Donner Andrea

A borító MI felhasználásával készült.

Térkép © Fehérvári Benedek

Felelős kiadó Halmos Ádám

Szerkesztő Kővári Bettina

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítótervező Donner Andrea

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-804-6

Tamásnak, Julinak és Bubának

„…akkor él az ember a legjobban,
ha később mesélni tud róla”

TÖRÖK ÁBEL: A HARMADIK ÉG

„You can be anything you

want to be

Just turn yourself into

anything you think that

you could ever be

Be free with your tempo

be free be free

Surrender your ego be free

be free to yourself”

QUEEN: INNUENDO

I. RÉSZ

 1 

Taampu’sh letörölte az arcára fröccsent sós cseppeket. Errefelé még a tengervíznek is más íze volt, mint otthon, kissé erőteljesebb, kesernyésebb. Ahogy kémlelte a lassan kirajzolódó partot, a szemébe folyt a víz. Megdörzsölte az álmosságtól amúgy is le-leragadó szemét. Most nem aludhat el; ébernek és végtelenül összeszedettnek kell lennie.

Új feladat, új esély. A Hatalmas megmondta, hogy ha ezt is elrontja, mint a legutolsó alkalommal, akkor nincs több lehetősége, örökre elveszti a Hatalmas kegyeit. Mehet vissza a legelőre, illatozni az átkozott marháknak, hogy kegyeskedjenek végre a tehenek irányába lelkesedést mutatni. Ó, hány bika taposta már majdnem agyon, és hány kedvetlen tehén kergette meg! De ebből elég. Ez az új földrész meghozza a sikert, a Hatalmas elégedett lesz Taampu’shsal, hiszen nincsen nála jobb. Ezt nyilván a Hatalmas is tudja, nem véletlenül bízta mégis rá a múltkori fiaskó után e rendkívül fontos feladatot.

A távolban, a hőségtől kissé remegő levegő által torzítva ugyan, de egyértelműen felismerhető volt a hevenyészett térképről már ismert magas fennsík, és alatta, ha az ember hunyorított, észrevehetők a színes épületek. Milyen furcsa nép ez, a fővárosában ilyen gyermekjátéknak tűnő házakkal! Bezzeg náluk a gyönyörű, fekete és barna színekben pompázó, fegyelmezetten sorakozó épületek senkiben nem keltettek gyermekekre utaló gondolatokat.

Taampu’sh megrázta a fejét, újabb cseppeket röppentve szét. Ritkás, a víztől fejére tapadt hajába túrt. Gondolatban újra sorra vette az előtte álló feladatokat. Először a fővárosban lesz dolga. Meg kell keresnie az első Szemet, és előkészítenie a Hatalmas számára. Utána felkutatja a kisasszonyt. Sokat nem tudni a leányról, azt sem, hogy merre van most, de ha az első Szem kellőképpen együttműködőnek bizonyul, akkor erre is hamar fény derül. A kisasszony az egész művelet kulcsa, rajta keresztül hatolnak majd be a rendszerbe, valamiért hatalma van a volt gáldor felett.

A kisasszony nagy erejű fonó, ez bizonyos. És ingatag a lelkiállapota. Hogy a Hatalmas honnan szerez ilyen információkat, Taampu’sh nem tudta, de nem is érdekelte különösebben. Biztosan a furcsa nevű gyermekvédelmi rendszerbe beépült kémektől. Lényegtelen. Ha a kisasszony kell a Hatalmasnak, akkor Taampu’sh előkeríti a föld alól is.

Halk rikácsolás ütötte meg a fülét. A nyílt tengeren nem találkoztak madarakkal, de itt a parthoz egyre közelebb több a szárazföldi állat is. Bár lehet, hogy ez a madár még nem a partról szállt el ide, hanem talán azon a kis szigeten fészkel, amely mellett most haladt el a hajó. Ütött-kopott világítótorony áll rajta, valami rongyot lenget a tetején a szél. Sok madár köröz a sziget felett, talán dögöt találtak. Ember nyilván nem lakja, kietlen hely, valójában csak néhány egymásra dobált szikla. Nem is méltó a figyelmére. Előre nézni és kielégíteni a Hatalmast. Ez az egyetlen cél, ami most a szeme előtt lebeghet.

 2 

– Szervusz, gyermek. Édesapáddal kell beszélnem, itthon van?

Suathisnak nem tetszett a férfi. Neveld-hangulata volt.

– Nincs. Nincs itthon.

– És mikor…

Suathis közbevágott.

– Nem tudom, nem mondta, talán nem is jön haza estig!

Borókaszaga ugyan nem volt a nyakigláb férfinak, de minden egyéb tekintetben Himónra emlékeztette a lányt. Magas, sovány, hivatalos, undok. Brrr. Nem kell tudnia, hogy Som’ar a szomszédban teázgat békésen Hekerrel és M’Artwuval.

– Nos, akkor add oda neki ezt! – A férfi egy borítékot bányászott elő a zsebéből. Suathis vonakodva nyúlt érte, és ahogy elvette, megrebbent a szeme. A borítékon fonalakból kialakított, bonyolult pecsét ékeskedett.

– Maga fonó? – Szinte észre sem vette, úgy bukott ki belőle a kérdés.

– Ssshh, gyermek, ilyet hangosan, utcán nem kérdezünk. Valóban óvatlan vagy, igazak a hírek. Szólj édesapádnak, hogy haladéktalanul választ várunk! – Azzal megfordult, és beleütközött az éppen akkor megérkező Som’arba.

– Engem keres? A szomszédban voltam, miért nem szóltál, kislányom?

Som’ar nem vette észre Suathis kétségbeesett fintorát és kézmozdulatait, amikkel a lány azt próbálta üzenni apjának, engedje útjára a furcsa férfiút. Lehet, hogy mégis be kellett volna avatnia Som’art is a Lilléékkel kitalált, gesztusokból álló jelbeszédbe, nemcsak M’Artwunak elbüszkélkednie vele. De a lányok annyira biztatták, hogy lázadjon, legyenek titkai apja előtt…

Most már mindegy. Csalódottan állt félre az ajtóból és engedte be apját, aki utat mutatott a magas vendégnek békés házikójuk meghitt homályába. Ahogy belépett az ajtón, a férfi visszanézett Suathisra, majd fontoskodva megigazgatta széles, csíkos gallérját.

– Erre menjen, uram, a dolgozószobámba. – Ahogy Som’ar elhaladt lánya mellett, felhúzta szemöldökét, jelezve, a vendég távozása után beszéde lesz Suathisszal.

– A lánya mintamódosításairól kívánok önnel beszélni. Már jó ideje visszaélésszerűen használja a hatalmát, ezt nem engedhetjük meg.

Suathis a dolgozószoba bezáruló ajtajára tapadt. Csak foszlányokat hallott, a férfi halkan beszélt.

– …meg kell tiltanunk… fonást… a következő évekre… elhagyni Ülchait…

Majd apja halk, de határozott hangja:

– Semmilyen joguk nincsen erre. Nincsen közös fonószervezet!

– Fontos dolgokban… A leány veszélyes… Talán még gúzsba is…

Kivágódott az ajtó, apja zúdult ki rajta.

– Meg kell kérnem, hogy haladéktalanul távozzon!

A neveldszerű fonó lapos pillantást vetett Suathisra, majd szó nélkül kiment az ajtón.

 3 

Ez tűrhetetlen.

Adolat meglegyintette a legszélső takarót. Az mintha direkt csinálná, ügyesen ellibbent, és újra fél hanggal magasabban dúdolt, mint babakék társai. Nem létezhet tovább az, ami zavarja a hangzást. Adolat kisujja apró mozdulatával megbontotta a hamisan daloló szövetet, és a takaró sebesen elkezdett lebomlani. Mintha halkan sikított volna, de ez nem lehetséges, a sajátfonala nem csinál olyat, amit ő nem parancsol neki. És ha sikítana is, mindegy, amelyik nem engedelmes, az nem énekelhet.

Az ellenálló takaró megsemmisülését követően Adolat elégedetten hallgatta a kelmék énekkarát. Szépen, fegyelmezetten csengett a kórus.

A szél hevesen fújt, néhány takaró talán el is röppen, ha nem tartja őket az Adolat ujjaiból kilógó sajátfonal. Az aranyló szálak összekeveredtek haja ezüstjével, mindegyiken csillogott a napfény, néhány tincsen kéken szikráztak a vízcseppek. Pont úgy, ahogy régen anyus koronáján a drágakövek, amikor Adolat a karosszékben kuporogva fonta a takaróit, és néha az íróasztal felé pillantott, ahol anyja írt valamit, vagy egy könyvet lapozgatott. Persze ez azelőtt volt…

A takarók éteri kórusa megbicsaklott, ahogy a düh elöntötte. Mérgesen visszarántotta az összes sajátfonalszálat, felpattant, és a torony felé indult. Azelőtt… azelőtt minden jobb volt: béke és nyugalom, éneklés és puha meleg. De szétrombolták a fészket, megölték az anyját. Mindent tönkretettek.

Mire felért a toronyba, többé-kevésbé megnyugodott. Rögtön az első emeletre ment, oda, ahol a kedvenc falfestményei voltak. Szeretett itt sétálgatni, minden kép előtt megállni egy rövidke időre, nézegetni, hogyan vetül rájuk a lőréskeskenységű ablakokon át a fény. Különösen azok a festmények vonzották, amelyeken furcsa, hatalmas, puhának látszó gubókból emberfejek lógtak ki. A gubóban lévők arca ugyan nem volt boldog ezeken a képeken, inkább semmitmondó, vagy egyenesen halottszerű, de maguk a gubók kedvesen békések, nyugalmat sugárzók voltak. Az emberek talán aludtak odabent, a szemük mindenesetre csukva volt. Az egész falfestményt keretbe foglalták és át- meg átszőtték a kép felső részéről megértő, szomorú szemmel lefelé néző férfiarc hosszú, szürke szakállának szálai.

Letelepedett az egyik festmény elé, és gyorsan font néhány takarót. Szigorúan fonta őket, feszesre, de puhára, hogy tudják, hol a helyük. Majd szorosan maga köré burkolta a takarókat, a fejét kidugta a hevenyészett gubóból, és halkan dúdolni kezdett. Lehunyt szeméből csendesen folytak a könnyek.

– Kisfelség, nem aludhat itt! Jöjjön, menjünk fel a hálószobájába!

Adolat morogva beljebb húzódott a takarógubójába, de a szolga kitartó volt. A takarókhoz nem mert ugyan hozzáérni, mindenki tudta, hogy Adolat attól rögtön rettentő ideges lesz, inkább a lány fejét simította meg szinte alig hozzáérve. Adolat sosem viselte jól senki érintését az anyjáén kívül. Most is rögtön elrántotta a fejét, de legalább kinyitotta a szemét.

A nap már lenyugodott, a takarók ellenére is hideg volt a padlón, így végül magában dünnyögve hajlandó volt felállni. Összenyalábolta a takaróit, és követte a szolgát. A holdfény megvilágította a festményeken látható, kissé szőrösnek tűnő alakokat, akik mintha megértően nézték volna a szomorú, fiatal nő visszavonulását. A férfifej mellé festett, aranyló tenyerét néhány szőrös alak fejére helyező, zöld hajú idős női arc szeme mintha könnyesen csillant volna, egy letűnt festő mesteri tudását közvetítve évezredek homályából.

A hálószobájában már meg volt vetve Adolat ágya, a meleg gyógynövényteája is ott gőzölgött az éjjeliszekrényen. Sosem evett este, amióta egy régi gyerekkori gyomorrontás során olyan rosszul lett éjjel, hogy napokig nem tudták kiszellőztetni a szobájából a rossz emlékeket felidéző szagokat. Akkor végül hálószobát is kellett váltania, bár anyja váltig állította, hogy már nem lehetett érezni a szagot, Adolat hajthatatlan maradt. És azóta sem vacsorázott, hiszen bármikor újra megtörténhetett volna a bűzös eredménnyel járó eset, ha teli gyomorral bújik ágyba. Anyja megértette, és mivel ő volt a gáldor, senki nem mert vele ellenkezni. Azóta pedig ez már szokássá kövesedett, és mindenki örök szabályként fogadta el: Adolat nem eszik este.

Bebújt az ágyába. A szolga illedelmesen jó éjt kívánt, mint minden este azóta, hogy ideköltözött erre a kietlen szigetre. Adolat pedig szokás szerint felelet nélkül hagyta. Tudta, hogy jöttek vele néhányan, a szakács meg ez a szolga, sőt biztosan még mások is, de nem foglalkozott velük. Ő ellett volna nélkülük is, biztosan megoldotta volna, de nem engedték. Az a nyamvadt Húhbáda-tun, aki olyan negédesen beszélt hozzá, amikor megmutatta neki a térképet, felajánlotta, hogy ő vagy egy másik tun is elkíséri őt, de szerencsére elég volt egy metsző pillantást vetnie rá, és az öreg nem erőltette tovább a dolgot. Még hozzátette, hogy üzenjen neki, ha bármire vágyna, de azt várhatja! Hogyan is érthetné, hogy ő csak anyusra vágyik, de őt nem adja vissza neki senki sem?

Tun Lulal, így hívták. Ő is azok közé tartozott, akik csak akkor bújtak elő, amikor Telude már több éve bitorolta anyus trónját, addig nem volt semmi baja, nem zavarta, hogy egy gáldorgyilkos ül a trónon. Élte szépen a kis papi életét a templomában, a leveleivel meg a tücskeivel. Pont úgy, ahogy a többiek, a nagy hangú, gőgös Shushúa-papok, a főurak, a tanácsnokok, mindenki. Mintha mi sem történt volna. Lecserélték a gáldort, kit érdekel? Élünk tovább, gazdagon, pöffeszkedve.

Adolat dühösen forgolódott, a lába beleakadt a paplanba. Ez is minek van itt! Lerúgta magáról, és elkezdett fonni egy takarót. Vastagot, puhát. Éjjel itt hűvös van. Hideg, jóval hidegebb, mint Pashtuanban volt.

A kertjét is ott kellett hagynia, és itt nem él meg semmi szép növény, azok is fáznak. Még az udvari kertész sem volt szomorú, nem látszott semmi az arcán, amikor Telude arra járt, úgy hajbókolt neki, ahogy mindenki más. Pedig az a kertész sok időt töltött velük, ő tanítgatta Adolatot a kert titkaira, és míg ők együtt gyomláltak vagy ültettek, anyus egy kényelmes székben üldögélt, és élvezte az illatokat.

Legalább az a kertész kiabálhatott volna Teludével. De nem, ő sem. És a nép, Ülchai népe, ugyanúgy éljenzett, amikor Telude vonult körbe Pashtuanban a gáldori hintón, nem foglalkoztak azzal, hogy az arany gáldor helyett immár a csúf bordó ül ott. Hálátlan népség ez mind. Gonoszok, és nem érdemlik meg még az emlékét sem az anyjának. Gonoszok és buták. Azt hiszik, mert ő nem beszél, olyan ostoba, hogy gondolatai sincsenek. Pedig vannak. Azok vannak csak igazán.

Olyan dühösen rántotta meg a takarót, hogy feljajdult, megrántotta a sajátfonalát is. Ez is miattuk van, ha anyus élne, nem kellene takarót fonnia magának, Bilude tudta, hogyan lehet pihe-puhára mosatni a paplanokat, olyan puhára, mint az ő anyai kezének érintése.

Még az is lehet, hogy ezek mind egyenesen örültek annak, hogy Bilude meghalt. Talán többen buzdították is Teludét? Az a nő mindig úgy viselkedett, mint akinek mindez jár, és magától csak nem találhatta ezt ki. Ő is buta volt, még csak fonni sem tudott.

Adolat kész lett a takaróval, beleburkolózott. Ez természetesen pontosan úgy ölelte őt körül, ahogy kell. Beborította a nyugalom, és ő, ahogy az eltelt hosszú hónapok alatt minden este, lefekvés előtt elismételte magában a mantrát, ami a felszínen tartotta: „Anyus halott. Telude még nem. A segítői sem. De egyszer ők is halottak lesznek mind. Mindenki, aki részt vett anyám meggyilkolásában, vagy hagyta azt. Mind meghalnak.”

 4 

– Túl kihívó!

– Neked mindig mindennel csak bajod van! Mi ebben a kihívó? Nem látszik ki semmim, apa, nézd meg, bokáig ér!

– Nem úgy kihívó. Fonóilag nem jó, túl látványosan más. Eltérsz a mintától, eltorzítod, ilyen nem létezett korábban.

– Te egyszerűen gyáva vagy. Rettegsz az újtól, a változástól! Hogy lehet egyáltalán így élni?

Ez kicsit még neki magának is kegyetlennek tűnt, de a barátnőivel folytatott beszélgetésekre gondolt, és folytatta, vitte a lendület.

– Félsz attól, hogy én jobb leszek, mint te. Még mindig nem bízol bennem, még most sem, pedig alaposan rászolgáltam a bizalmadra, hiába hallgattál el előlem mindent. De tudod, mit? Nem érdekel. Nincs hatalmad felettem, fonó vagyok, nem is akármilyen, és olyan ruhát hordok, amilyet akarok. Elvégre te csak az apám vagy, nem főfonó. Mert attól is féltél, hogy az legyél! – Ezzel a végső tromffal Suathis kirobbant a konyhaajtón, és az ajtó becsapódásával egyidejűleg még visszaordított a magába roskadtan üldögélő Som’arnak:  – Ne várj vacsorára, M’Artwunál eszem!

– Hát, barátom, ez nem ment túl jól. Ma sem.

– Nem, nem ment jól. Mostanában minden beszélgetésünk veszekedésbe torkollik. Valahol értem persze, hogy miért. Kamaszodik. No meg azért azt se felejtsük el, hogy a Teludével kapcsolatos bonyodalmak megviselték, nem heverte ki még, hiába telt el azóta majdnem két év. És nyilván azzal, hogy magára talált mint fonó, azzal az önbizalma is nőtt, ami üdvözlendő, de nem teszi könnyebbé az apai feladataimat. Pedig most igazán fontos lenne, hogy hallgasson rám, ezzel a felülvizsgálattal vagy mivel a fejünk felett… Bár élne az anyja… De lehet, hogy ő sem bírna vele. Te hogy csináltad, Heker? Amikor a fiad kicsi volt?

Som’ar már abban a pillanatban megbánta, hogy ezt kérdezte. Nem a legjobb ötlet egy olyan embertől gyereknevelési tanácsot kérni, akinek a fia elvtelen, gyerekkínzó titkosrendőrré nőtt fel. De már mindegy, a kérdés kint volt, és a válasz nem is váratott magára.

Heker nem érezte úgy, hogy ő hibázott volna Himón nevelésekor. A fia neveldi pályájának alakulását teljes mértékben Telude rovására írta. Ebben az sem zavarta, hogy Himón jó évtizeddel Telude trónra kerülését megelőzően magától lépett be a neveldek közé.

Igaz, hogy a fia mindig szeretett volna utazni, és új munkája sokszor szólította messzi tájakra, még a tengerentúlra is többször eljutott, a fizetése pedig még neveldkörökben is kimagaslónak bizonyult. Nyilván azért, mert Himón kimagaslóan okos és érdemes volt, gondolta mindig Heker büszke mosollyal az arcán, valahányszor a fia hazajött, és megmutatta a külországi szerzeményeit, köztük kövér erszénynyi pénzérméket és újabban szürke házas városokról festett képeket. A tapasztaltabb leereszkedő kedvességével osztotta hát meg Som’arral nézeteit.

– Arra kell figyelned, Som’ar, hogy a gyerek ebben a korban bizonytalan. Megerősítésre vágyik, nem kritikákra.

– Én nem kritizálom! Legalábbis most nem azt akartam. Csak féltem őt, Heker, nagyon féltem. A fonóküldött egyértelműen megmondta, hogy nem fogják a továbbiakban tűrni a teljesen új minták kialakítását. Az túl természetellenes. Azzal, hogy Suathis tudja fonni a világfonalat, amúgy is olyan hatalom van a kezében, ami sokaknak szúrja a szemét.

– Ez egy ártatlan kis szoknyácska, kellően hosszú. Jó, azt elismerem, hogy igen randa a színe, de ez miért baj? Hadd hordjon a leányka, amit akar, majd a pajtásai megszólják miatta, és akkor többet nem visel ilyet.

– Nem az a baj, hogy ronda vagy rövid. Az a baj, hogy Suathis valahogy módosította a mintáját a mohának, és most olyan a szoknya zsebe, hogy akkorára tágul, amekkorára akarja. A moha magától ilyet nem csinál.

– A moha rengeteg vizet képes magába szívni. Hatalmasra tud dagadni, te is láttál már lápot. Túl szigorú vagy a leánykához, feleslegesen korlátozod.

– De ennél a szoknyánál nem kell folyadék a zseb megnövéséhez. Ha Milut teszi be a zsebébe, az akkor is megnő. Itt elvekről van szó. Suathisnak vigyáznia kell, de ha én próbálom ezt jelezni neki, akkor visszamaradott, gyáva öregember vagyok. Bezzeg M’Artwunak nem mond ilyet soha, pedig ő idősebb nálam…

A két férfi üldögélt még egy darabig Som’arék konyhájában, majd kiballagtak a kertbe. Heker rágyújtott egy pipára – viszonylag új szenvedélye volt dohányt készíteni teafüvekből, különösen, amióta a messzire menekült Himón Ülchaiban még sosem látott, leveleiben „keletinek” nevezett teaféléket küldözget neki –, és csendben merengve nézték az alkonyi fénybe burkolózó, rendezett házidzsungelt. A kertet elborító bokrok és fák mind furcsa, sosem látott, de mégis tökéletesen természetes hangulatot árasztó formákat öltöttek. Minden hagyományoskert-építő a haját tépte volna a látványtól.

Som’arék Ghagtuxba költözése után Suathis szinte azonnal nekiállt a kis házhoz tartozó kert átalakításának. A régenstanács által jutalomként kiutalt összeg egy részéből kellemes kertes házikót tudtak venni M’Artwu szomszédjában, ahova egy néhány hetes piltixi nyaralást követően be is költöztek. Az egyemeletes ház megvásárlásakor az egyszerűen beültetett előkerten kívül nem volt sehol növény, a hátsó udvarban a régi lakó teheneket és szántáshoz használt rozsdás eszközöket tartott. Suathis már az első ghagtuxi nyarukra virágba borította az előkertet, körben mindenhová bambuszsövényt telepített, majd lassacskán a kert valamennyi talpalatnyi részét teleültette szívének kedves egyéb növényekkel, és terelgetni kezdte őket gyengéd, de ellentmondást nem tűrő fonással.

Som’ar annak idején még nem akart zsörtölődni vele. A lányt amúgy is megviselte a Telude elleni küzdelem, így hát a pék csak csendes aggódással szemlélte, hogy a növények milyen természetellenes tempóban szökkennek szárba.

„Kezdők szerencséje” – mondogatta a meglepett ghagtuxiaknak, akik amúgy is kicsit idegenkedve figyelték az Erdőspusztáról frissen beköltözött zöld hajú lánykát és szomorú szemű apját.

M’Artwu falubeli tekintélye kellett végül ahhoz, hogy a falusiak megnyugodjanak, bár még így is hónapokig beszédtéma volt a két új lakó. Ghagtuxba nem igazán költözött senki, a fiatalok inkább elvágytak innen, Pashtuanba, de legalábbis Debtuanba húzott a szívük. M’Artwu elmondta a falu lakóinak, hogy a kislány félárva, nagy lelki megrázkódtatáson van túl, a kis családnak kellett egy nyugodt hely. Ő igen jól ismeri Som’art, magyarázta mindenkinek, megbízható, dolgos ember, és mindig hozzátette, hogy nagyon jó pék.

Ghagtux szerette a gyomrát, és amikor Som’ar megnyitotta a pékműhelyét, lenyugodtak a kedélyek, a lakosság új pletykatéma után nézett. Persze nem igazán akadt semmi nyelvükre való, a szomszéd falu Shushúa-papjának hirtelen meghízása, az ürgék szokatlan meleg miatti elszaporodása és egy új vallás furcsa tanait hirdető kelekótya, egyesek szerint egyenesen bolond vándorprédikátor szolgáltattak csak témát. Lassan, de boldogan teltek a napok a kis faluban, ahol a kutya sem volt kíváncsi a nagypolitikára, a gáldor eltűnését és a régenstanács kinevezését is csak hónapos késéssel tudták meg az itteniek.

Suathis ezalatt M’Artwunál üldögélt a télikertben, és dohogott.

– Apa mindenbe beleszól. Akármit csinálok, nem jó neki. Ne ezt hordd, ne azt hordd, ne mondd ennek ezt, ne mondd annak azt! Nem vagyok már baba! Tizenöt éves vagyok! Húhbáda szerelmére, majdnem felnőtt! Apa nem ért semmit!

– Kisleány, apád nehéz helyzetben van. Meg kell értened az ő nézőpontját is, épp azért, mert már nem vagy baba. Nagyon félt téged.

Az asszony habozott, nem tudta, hogy megossza-e a lánnyal mindazt, amit Som’ar mesélt neki a fonó minapi ijesztő látogatásakor elhangzottakról. Végül inkább másfelé terelte a beszélgetést.

– És ráadásul nem is érthet meg mindent, ami a lelkedben zajlik. A kamaszság mindenkinek nehéz, a gyereknek is, a szülőnek is, és ha az embernek úgy van lánya, hogy nincs hozzá anya, még bonyolultabb. Elvégre apád sosem volt lány, sok mindent egyszerűen nem érthet, ami veled történik.

Suathis lóbálta a lábát. A lábujjával megpróbálta elérni a közelében álló sósvízi pálma levelét. A M’Artwuval elköltött finom vacsora kellemesen megtöltötte a gyomrát, az imádott télikert és mentora nyugodt, de határozott hangja békítőn hatott rá.

Valahol mélyen kicsit szégyellte is magát. Apja biztos tényleg félti őt, elvégre két éve majdnem meghalt, de attól még lehetne kedvesebb meg elfogadóbb. Egyre azon járt az esze, hogy új ghagtuxi barátnőinek a szülei sokkal kevésbé aggodalmaskodók. Suathisnak imponált, ahogy Lillé, Turai és Babua viselkedtek szüleikkel, bátran, szókimondón, szinte pimaszul képviselve saját álláspontjukat. Ő is próbálta meghonosítani otthon ezt az új hozzáállást, és annak ellenére, hogy nem jött szívből, elég meggyőzőn sikerült neki. Sokszor meg is bántotta az apját, amit utólag persze Suathis megbánt. Olyankor odabújt a kissé megritkult, de még mindig sűrű és újra régi színében tündöklő szakállhoz.

Suathis azon kapta magát, hogy mélán mosolyog, és dülöngél, mint olyankor, amikor kiskorában apja ölébe bújt, és együtt dúdoltak valamit. M’Artwu csendesen varrogatott, és somolyogva nézte a lányt. Suathis dühös fintort vágott, kihúzta magát, és karba tette a kezét. Som’ar teljesen feleslegesen idegeskedik. Felfoghatná végre, hogy Teludének vége, a régenstanácsban a barátaik ülnek – a fonók közül meg ki akarná őket bántani? Lám, az a neveldszerű fonó is elment gond nélkül, nincs semmi ok az aggodalomra.

Suathis ezzel a sommás megállapítással megelégedve lenyúlt a széke mellett lévő kosárkához, és az ölébe vett egy, a szoknyájával egyező színű, félkész ruhadarabot. A kosárban szundikáló Milu álmosan pillantott fel, és morranva vette tudomásul, hogy a meleg takaróként működő anyagot gazdája levette róla.

– Bocs, Milu, de dolgoznom kell rajta. Holnap ebben akarok iskolába menni, és még össze kell varrnom. Meg itt nem tetszik a gallér, ezen még kicsit alakítok. Nézd, M’Artwu, ha itt megtekerem a sajátfonalat és rákenek egy réteg földet, akkor a moha azt érzi, hogy elemében van, és nem természetellenes neki a minta, hiába nem nőne magától ilyen sűrűn és főleg nem ilyen színben. A gallért egészen bordóra tudtam fonni! A szoknyába is tettem földet, a zsebéhez, de ott a színt valamiért nem sikerült módosítani. A világfonal nem szereti a bordót, ami azt illeti, a szoknyát sem annyira. Bezzeg amikor a nadrágot fontam, azzal semmi baja nem volt! Mintha jobban szeretné a fiús dolgokat…

M’Artwu odahajolt, és kivette Suathis kezéből a mohablúzt. Hunyorított, majd néhány kézmozdulattal nagyítót kanyarintott magának, és azzal is megvizsgálta Suathis művét. Fejcsóválva adta vissza a lánynak.

– A világfonal nem válogat a lányos és fiús dolgok között, Suathis, nem tudatos! Viszont kicsim, apádnak abban igaza van, hogy óvatosabban kellene a mintákat módosítanod. Egy kis szerénység és körültekintés még senkinek sem ártott meg. Lehetnek ellenségeid, Teludének lehettek ügynökei a fonók között is, akik csak azt keresik, hogy hol lehet beléd kötni.

Suathis elkacagta magát, bár sejtette, hogy fogadott nagyanyja nem viccnek szánta a kifejezést.

– Telude örök álomba merült, Adolat rettentő gubójából nem szabadulhat ki. Ne aggódj már te is annyit, M’Artwu!

A gáldorlány neve hallatára a selyemgombolyító összerázkódott. A gubó és az a lány maga is, a kék takaróival és gyönyörű, nem e világi hangjával valóban rettentő volt.

– Mindegy. Nem szül jó vért, ha olyan dolgokra készteted az élőlényeket, amikre azok maguktól nem vetemednének. Azok a lépcsőt formáló orgonabokrok a kertetekben, meg Milu alvófészke, amit a bambusszal fonattál… Attól félek, nem lesz ennek jó vége, Suathis. No, menj haza, kisleányom, későre jár.

Másnap Suathis kedvetlenül ballagott az iskola felé. M’Artwu szavai jártak az eszében. Vajon valóban veszélyt hoz magára azzal, hogy gyakorol és keresgeti képessége határait, lehetőségeit? Suathis érezte, hogy nem bántja a növényeket, sosem érzett ellenkezést sem a mohák, sem kertje növényei felől, amikor szelíd kézzel új utakra irányította őket. Ha valamit, inkább kíváncsiságot érzékelt, bár lehet, hogy csak ő akarta így érezni. Suathis epedve vágyakozott pozitív visszajelzés után, azt szerette volna, ha valaki megdicséri, és együtt örül vele a felfedezéseinek és új alkotásainak. Ehelyett nemcsak apja, de még M’Artwu is aggodalmaskodik, nem látja a csodákat, csak a lehetséges gondokkal van elfoglalva. És mi van akkor, ha a kihallgatott beszélgetésnek folytatása lesz? Vajon eltilthatják őt a fonástól? A gondolatra összeszorult a gyomra.

Dühösen rugdalta a kavicsokat. Kivel oszthatná meg a tapasztalatait? Itt az iskolában, ellentétben az errdettivel, ahol ő volt a perifériára szorult, furcsa lány, voltak ugyan barátai, de ők nem lévén fonók, nem értették volna meg a varázserejével kapcsolatos problémáit. Nem is tudtak semmit az egész fonóságról, Som’ar megtiltotta, hogy bárkinek meséljen róla. Hadinnal és Benáttal folytatott levelezésében természetesen leírta a kísérleteket, a sikereket és a kudarcokat, a rosszul sikerült létrafáról még egy hevenyészett rajzot is tett a borítékba, de a levél nem ugyanaz, mintha mindezt élőben beszélnék át. Mire egy postakocsi megfordult Shiwavából, három hét is eltelhetett, a nagy ritkán Pashtuanba Timbuthéknak küldött levelek hónapos válaszidejéről nem is beszélve.

Most is éppen választ várt Benátéktól, méghozzá sürgősen. Apjának és M’Artwunak nem beszélhet a legújabb felfedezésről, hiszen ők a szoknyától is megijedtek, mit tennének, ha megtudnák, hogy Suathis rájött, hogy a szél és a víz is tekinthető fonatnak… Hosszúak, vékonyak, és világfonallal bírnak, nyilvánvalóan fonhatók ezek is. Azt nem írta meg nekik, hogy amikor ezeket próbálja fonni, a világfonal jobban ellenáll, néha mély hangon szinte rámorran. Egyszer azt hitte, apja áll mögötte, de nem volt ott semmi. Nyilván csak a képzelete játszott vele.

Tehénbőgésre riadt fel a gondolataiból. Az iskolaépülettel szembeni sarkon állt, az egyik ház kapujában, ki tudja, mióta. A kapun épp egy felháborodott tehén próbált kimenni, aki, mint minden reggel, a legelőre ballagott volna, de most a lánytól nem tudott. Suathis félreugrott, a tehén megvető pillantást vetett rá meglepően hosszú szempillájú szemével, majd feltartott farokkal elkocogott a falu határának irányába. Búcsúzóul egy gőzölgő halmot pottyantott Suathis lába elé.

– Pfujjj… – sikkantott a lány. – Lüke tehén! Örülj, hogy Heker nem csinál belőled is ruhát! A szoknyát pedig igenis megmutatom Lillééknek, a zsebét is. Majd azt mondom, valami furcsa anyag, amit M’Artwu kapott a Noppról. Apáék azt hiszik, még mindig minden sarkon kémek vannak, de ugyan ki jönne ide? Itt nincs semmi érdekes, Errdettnél is kisebb ez a hely, még a tehenek is uncsik. – Ezzel átszaladt az úton, és az éppen az iskolakaput záró tanító hóna alatt besurrant az épületbe.

– Nekem is varrsz ilyet? Csak ne ebben a színben! – Lillé a szoknya anyagát morzsolgatva válaszolt, míg szeme sarkából az iskolaudvaron zajló esetleges történéseket figyelte.

– Nem tetszik a színe? Szerintem olyan szép, természetes.

– Nem rossz, de nem szeretem annyira a zöldet, meg legyen más, mint a tiéd.

– Lillének varrj szoknyát, én nadrágot szeretnék, olyan bő szárút, amit újabban Pashtuanban hordanak! A nagynéném múlt hónapban járt ott, és azt mondja, álomszépek.

– Varrok majd, legalábbis megpróbálok. De nézzétek, nem csak a szabása jó ennek. Lillé, add ide a bukodat!

– De miért, épp most akartam…

– Nyugi, nem megenni akarom. Nézzétek! – Suathis bepottyantotta a méretes péksüteményt a zsebébe.

– Csodálatos. Visszaadnád? Éhes vagyok.

– Várj még egy kicsit! – Suathis körülnézett, majd az iskolaudvar kerítésének tövében árválkodó, koszos játék babához ugrott. Felkapta, és a buk fölé helyezte a zsebébe.

– Na, a bukom…– Lillébe belefagyott a panasz, amint felfogta, hogy mit lát. – Hogy fért bele? Nem is dudorodik annyira! Pedig szét kéne szakadnia!

Suathis boldogan nevetett. Elvette a Lillé mellett álló Turaitól a kezében tartott gyümölcsöt, és azt is a baba és a buk után küldte. A mintamódosított mohából készült szoknya állta a sarat, bár a súly kissé lehúzta, és az egyik oldala már a földet söpörte. Suathis kipakolt a megterhelt zsebből, barátnőinek visszaadta az átmeneti adományokat, a babát pedig nemtörődöm mozdulattal a kerítés mellett sorakozó bokrok közé hajította. Közelebb hajolt a lányokhoz, és suttogni kezdett.

– M’Artwu segített, a Noppról jött az anyag. De én varrtam, és a zsebet is én alakítottam ki. Még nem tudom, mennyi minden fér bele. De kipróbálhatnánk, hogy, mondjuk, Milu…

– Vagy, tudom már, holnap ebédnél csencsel lesz, próbáljunk meg minél többet beletenni Szú zsebébe! – Az eddig csendben figyelő Babua szeme csillogott a másnapi finomság gondolatára. – Aztán elbújunk a kertetekben, és megesszük mind!

A lányok még hosszasan tervezgették a zseb nyújtotta lehetőségeket, és csak bő fél óra múltán indultak hazafelé. Az eldobott baba szemrehányó pillantásától kísérve kisereglettek az udvari kapun. Még mindig Suathis varrási képességeit elemezve, majdnem nekiütköztek a kerítés mellett, a bokrok árnyékában álldogáló férfinak.

– Elnézést, uram, nem vettük észre. Pont olyan színű a ruhája, mint a bokor színe – csicseregte Lillé kedves madárkahangján. – Ne haragudjon!

A férfi mormogott valamit az orra alatt, megigazgatta széles, sötétzöld-fekete csíkos gallérját, majd hátat fordítva a lányoknak elsietett az utcán. Suathis elgondolkodva nézett utána. Nagyon érdekes volt az a ruha, tényleg egyáltalán nem tűnt fel nekik a férfi, pedig közvetlenül a kapu mellett kellett állnia, hiszen kis híján feldöntötték.

– Gyere már, Szú! – Suathis a becenév hallatán felmelegedő szívvel a lányok után szaladt. A terepszínű férfi a feledés homályába merült.