MIN JIN LEE

PACSINKÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Min Jin Lee: Pachinko

Hachette Book Group, 2017

Copyright © Min Jin Lee, 2017

Hungarian translation © Barta Judit, 2018, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Második, javított kiadás

Borítókép © Patrick Leger

Fordította Barta Judit

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ferencz-Fehér Dorottya

A borítót az eredeti alapján készítette Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-703-2

Christophernek és Samnek

Első könyv

Gohyang / Szülőváros

1910–1933

„S ámbár ez is csak egy szó, »otthon«, de nem üres szó; varázserejű kifejezés; nagyobb hatalma van, mint a legbűvösebb szellemidéző igének, »Szézám tárulj«-nak, amit valaha boszorkányos varázsló kimondott.”

Charles Dickens: Martin Chuzzlewit
(Ottlik Géza fordítása)

1.

Jeungdo, Puszan, Korea

A történelem cserbenhagyott minket, de hát ez van.

A századforduló tájékán egy öreg halász meg a felesége elhatározták, hogy egy kis pluszpénz reményében szállóvendégeket fogadnak. Mindketten Jeungdóban, egy kis halászfaluban születtek és nőttek fel, egy öt mérföld széles kis szigeten, Puszan kikötővárosa mellett. Hosszú házasságuk során az asszony három fiúnak adott életet, de csak egy, a legidősebb és legcsenevészebb maradt meg: Húni. Húni nyúlszájjal és dongalábbal született, de vállas, erős, aranybarna bőrű legénnyé serdült. Fiatalemberként is megőrizte gyermeki szelídségét és komolyságát. Ha a kezével eltakarta torz száját, ami az idegenek jelenlétében szokása volt, nagy, mosolygós szemével kifejezetten hasonlított kellemes külsejű apjára. A folyamatos kinti munkától napbarnított, széles homlokán szépen ívelt sötét szemöldöke. Akárcsak a szülei, Húni sem volt a szavak mestere, és lassú beszéde miatt egyesek úgy vélték, hogy nincs ki mind a négy kereke, ám ez messze nem volt igaz.

1910-ben, amikor Húni huszonhét esztendős lett, Japán bekebelezte Koreát. A halász meg a felesége, takarékos, szívós parasztemberek, nem hagyták, hogy tönkretegyék őket a nemzet semmihez nem értő arisztokratái és korrupt uralkodói, akik tolvajok kezére játszották az országot. Amikor tovább emelték a házuk lakbérét, a házaspár kiköltözött a hálószobából az előszobába, a konyha mellé, hogy több vendéget tudjanak elszállásolni.

A faház, amit immár több mint három évtizede béreltek, nem volt éppen nagy, alig ötven négyzetméternyi. A belső teret papír tolóajtók osztották három aprócska szobára, és a halász saját kezűleg cserélte ki a beázó fűtetőt vörös cserépre, a háziúr hasznára, aki Puszanban élt egy fényűző kastélyban. Végül a konyhát is kitolták a zöldségeskertbe, hogy elférjenek a nagyobb főzőedények meg a növekvő számú, hordozható ebédlőasztalok, amik, ha épp nem használták őket, szögre akasztva lógtak szép sorban a habarcsos kőfalon.

Apja kívánságára Húni a falusi tanítótól megtanult annyira írni és olvasni koreaiul és japánul, hogy tudja vezetni a főkönyvet a vendégekről, meg fejben számolni, hogy ne csapják be a piacon. Amikor idáig eljutott, a szülei kivették az iskolából. Mire kamasz lett, az ügyes kezű Húni majdnem úgy bírta a munkát, mint egy nála kétszer idősebb ép lábakkal bíró, erős férfi. Képes volt nehéz terheket cipelni, bár futni vagy járni nem tudott gyorsan. Húni is, az apja is arról voltak híresek a faluban, hogy borhoz soha nem nyúltak. A halász meg a felesége okos, szorgos férfivá nevelték egyetlen megmaradt fiukat, a falu nyomorékját, mivel nem tudták, ki viselné majd a gondját, ha ők meghalnak.

Ha egy férjnek és feleségnek lehetne közös szíve, hát az az egyenletesen dobogó szerv Húni volt. Másik két fiukat elveszítették – a kisebbiket a kanyaró vitte el, a középső, egy igazi bajkeverő pedig egy ostoba balesetben halt meg: egy bika öklelte fel. Ha Húni nem az iskolában vagy a piacon volt, az öregek a ház körül tartották, aztán később, fiatalemberként azért kellett otthon maradnia, hogy a szüleinek segíthessen. Soha nem okoztak volna neki csalódást, de eléggé szerették ahhoz, hogy ne is ugrálják körül. Parasztemberek lévén tudták, hogy egy elkényeztetett fiú nagyobb kárt tud okozni a családnak, mint egy halott, így aztán nem jártak fölöslegesen a kedvében.

A vidéken nem minden család tudhatott a magáénak ilyen józan gondolkodású szülőket, és ahogy az történni szokott az ellenség vagy a természet által kifosztott országokban, a gyengék – az öregek, özvegyek és árvák – olyan nyomorúságos helyzetben éltek a gyarmatosított félszigeten, mint még soha. Ha egy háztartásban csak egy emberrel többnek juthatott étel, tódultak a jelentkezők, hogy akár egy egész napot dolgozzanak egy tál árpáért.

1911 tavaszán, két héttel azelőtt, hogy Húni betöltötte a huszonnyolcadik évét, a falu pirospozsgás házasságközvetítője felkereste az édesanyját.

Húni a konyhába vezette a házasságközvetítőt; halkan kellett beszélgetniük, mivel a nagyszobában még aludtak a lakók. Délelőttre járt, a szállóvendégek, akik áthalászták az estét, hazatérve megvacsoráztak, lemosakodtak, és lefeküdtek. Húni anyja töltött egy csésze hideg árpateát a vendégnek, de ő maga folytatta a munkáját.

Az anya természetesen kitalálta, miért jött a házasságközvetítő, de fogalma sem volt, mit mondjon neki. Húni sohasem kérte a szüleit, hogy keressenek neki feleséget. Elképzelhetetlen volt, hogy egy rendes család olyan valakihez adja a lányát, akinek testi fogyatékosságai vannak, hiszen az ilyen dolgok óhatatlanul átöröklődnek a következő nemzedékre. Sohasem látta a fiát lánnyal beszélgetni; a legtöbb falubéli hajadon messziről elkerülte őt, és Húni volt annyira józan, hogy ne akarjon olyat, ami nem lehet az övé – mint ahogy ezt a belátást gyakorolta volna minden normális parasztember arra nézve, hogy mit várhat el és mit kívánhat az életében.

A házasságközvetítő fura kis arca püffedt volt, és rózsaszín, két okos, szénfekete szeme ide-oda táncolt, és nagyon vigyázott, hogy csupa kedves dolgot mondjon. Közben úgy nyalogatta az ajkát, mint aki szomjas: Húni anyja magán érezte a nő vizsla tekintetét, ahogy megfigyeli őt és a ház minden részletét, és felméri a konyha pontos paramétereit.

Igaz, ami igaz, a házasságközvetítőnek nem volt könnyű dolga megfejteni Húni anyját, ezt a csendes öregasszonyt, aki reggeltől estig dolgozott, és tette, amit kellett, aznapra meg a rákövetkezőre. Ritkán járt a piacra, elvégre nem volt ideje felesleges csevegésre; vásárolni a fiát küldte. Miközben a házasságközvetítő beszélt, Húni anyjának szája mozdulatlan és kifejezéstelen maradt, akár a nehéz fenyőfa asztal, amin a retket vágta.

A házasságközvetítő hozta fel a témát először. Hát ugye van ez a szerencsétlenség a lábával meg a hasadt szájával, de a vak is látja, hogy Húni derék legény – tanult, és olyan erős, akár két ökör! Igazi áldás egy ilyen pompás fiú, mondta, és szapulta egy sort a saját gyerekeit. Az ő fiai bezzeg mit sem konyítanak a könyvekhez vagy a kereskedéshez, bár persze alapjában nem rossz emberek. A lánya túl korán ment férjhez, és túl messze él tőle. Végül is mindegyik jó házasságot kötött, vélekedett, csak hát az ő fiai lusták. Nem úgy, mint Húni. Miután mindezt előadta, a házasságközvetítő az anya olajbarna, mozdulatlan arcára függesztette a tekintetét, az érdeklődés apró jele után kutatva.

Húni anyja nem nézett fel a munkából. A kés magabiztosan mozgott a kezében – egyenletesen hullottak alá a szabályos retekkockák. Amikor már egy jó nagy halom összegyűlt a vágódeszkán, egyetlen mozdulattal beseperte azokat egy öblös tálba. Közben viszont olyan éberen figyelt a vendég bizalmas mondókájára, hogy attól tartott, az idegességtől mindjárt remegni kezd.

Mielőtt belépett volna, a közvetítő gondosan körbejárta a házat, hogy felmérje a család anyagi helyzetét. Minden jel arra mutatott, hogy a szomszédok leírása, miszerint a helyzetük stabil, megfelel a valóságnak. A konyhakertben a kora tavaszi esőktől vastagra és nehézre hízott jégcsapretkek kihúzásra készen meredtek elő a barna földből. Egy hosszú szárítókötélen sárga tőkehalak és tintahalak lógtak takaros rendben, a fátyolos tavaszi napsütésben aszalódva. A fészer mellett három malac turkált a kövekből összehabarcsolt, tiszta ólban. A hátsó kertben hét csirkét meg egy kakast számolt össze. Bent a házban pedig még érzékelhetőbb volt a jólét.

A konyhában rizses- és levesestálak sorakoztak a jól megépített polcokon, az alacsony szarufákról fehér fokhagyma- és piros chilifüzérek lógtak. A sarokban, a mosogatótál mellett hatalmas fonott kosár, frissen kiásott krumplikkal megrakva. A fekete fazékban gőzölgő árpa és köles megnyugtató aromája betöltötte a házikót.

Ily módon megelégedve a háziak kedvező anyagi körülményeivel egy folyamatosan elszegényedő országban, a házasságközvetítő immár biztos volt benne, hogy még Húninak is szerezhet egy egészséges feleséget, így aztán tovább ütötte a vasat.

A lány a sziget másik végén lakik, a sűrű erdőségen túl. Az apja uradalmi földbérlő volt, de mint sokan, ő is elvesztette a földbérleti jogát a gyarmati kormány legújabb felmérései nyomán. A felesége meghalt, fia nem született, négy leánygyermekkel verte meg a sors, s az erdőben szedett bogyókon, az el nem adott halakon meg a hasonlóképpen elszegényedett szomszédok időnkénti adományain kívül nem volt már mit enniük sem. A tisztességes apa könyörgött a közvetítőnek, hogy szerezzen férjet a lányainak, elvégre egy szűznek még mindig jobb bárkivel összeházasodni, mint hogy ételért koldulna, amikor éhezik férfi és nő, és az erény drága jószág. A lány, Jangdzsin a legfiatalabb volt a négy közül, és a legkönnyebben eladható, mivelhogy túl fiatal volt ahhoz, hogy tiltakozzon, és enni is a legkevesebbet kért.

– Jangdzsin tizenöt esztendős, olyan szelíd és zsenge, akár egy újszülött borjú – duruzsolta a közvetítő. – Hozomány ugyebár nincs vele, és sokat az apa sem várhat ajándék gyanánt. Mondjuk pár tojós tyúkot, egy kis pamutszövetet a három nővérnek meg hat-hét zsák kölest, hogy kihúzzák a telet. – Minthogy a javasolt listára nem jött ellenvélemény, az asszony merészebb lett. – Esetleg egy kecske. Vagy egy kismalac. Olyan kevesük van, és a menyasszonyi árak is annyira lementek. Ékszer sem kell ennek a lánynak! – kuncogott a közvetítő.

Vastag csuklójának egy villanásnyi mozdulatával Húni anyja tengeri sót szórt a retekre. A vendége nem tudhatta, mennyire koncentrál közben, és töri a fejét, hogy mit is akar voltaképp a közvetítő. Igazából bármit odaadott volna, ha a kért menyasszonyi ár kicsit magasabb: maga is meglepődött a szívében ébredő reményeken és képzelgéseken. Hanem azért az arca mozdulatlan és zárkózott maradt; bár persze a házasságközvetítő sem volt ostoba.

– Mit nem adnék, ha nekem lenne egy fiúunokám! – sóhajtotta mintegy zárszóként, szemét az öregasszony ráncos, barna arcára szegezve. – Lányunokám van, de fiú nincsen, az a kislány meg folyvást sír. Emlékszem, amikor az első fiamat tartottam a karomban, még csöpp csecsemőként. Milyen boldog voltam vele! Olyan szép fehér volt, mint egy kosár újévi rizssütemény: puha, zaftos, akár a meleg tészta. Az ember legszívesebben beleharapott volna… Na, mára meg csak egy tökfejű lakli lett belőle – tette hozzá, érezve, hogy egy kis panaszra is szükség van a dicsekvés mellett.

Húni anyja végre-valahára elmosolyodott, mert a kép annyira eleven volt. Melyik öregasszony ne sóvárogna, hogy a karjában tarthassa az unokáját, főleg, ha egy ilyen gondolat elképzelhetetlen lett volna a mai látogatás előtt? Összeszorította a fogát, hogy kicsit megnyugodjon, és felemelte a tálat. Megrázta, hogy egyenletesen eloszlassa benne a sót.

– Szép arcú lány az. Nincs rajta himlőhely semmi. Illemtudó, engedelmes. Nem is nagyon sötét a bőre. Alacsonyka, de erős a keze meg a karja. Fel kell szednie egy kicsit, de hát ez érthető. Nehéz idők jártak a családra. – A házasságközvetítő a sarokban álló krumpliskosárra mosolygott, mintegy jelezvén, hogy itt viszont annyit ehetne, amennyit akar.

Húni anyja letette a tálat a pultra, és a vendégéhez fordult:

– Beszélek a férjemmel meg a fiammal. Kecskére vagy malacra nincsen pénzünk. A pamutot meg a többi télirevalót el tudnánk küldeni. Meghányjuk-vetjük a dolgot.

A menyasszony és a vőlegény az esküvő napján találkozott először, és Jangdzsint egyáltalán nem rémisztette meg a párja arca. Az ő falujában hárman is ilyen arccal születtek. Látott már borjút és malacot is ezzel a bajjal. Az egyik szomszéd lánynak eperszerű kinövés volt az orra meg a nyúlszája közt, a többi gyerek Eperkének hívta, amit a lány nem igazán bánt. Amikor az apja elmondta neki, hogy a férje olyan lesz, mint Eperke, sőt még a lába is görbe, Jangdzsin el sem sírta magát. Jó kislány vagy, tette hozzá az apja.

Húni és Jangdzsin olyan csendben esküdtek meg, hogy ha a család nem küld szét a szomszédoknak zsályás rizssüteményt, még a szemükre vethették volna, hogy fösvények. Még a vendégek is meglepődtek, amikor az esküvő utáni napon az újdonsült feleség szolgálta fel a reggelit.

Amikor teherbe esett, Jangdzsin nagyon aggódott, hogy a gyerek örökölni fogja Húni torzságát. Az első fiuk nyúlszájjal született, de a lába egészséges volt. Amikor a bába felmutatta nekik az újszülöttet, se Húni, se a szülei nem keseredtek el.

– Nem bánod? – kérdezte Húni a feleségét, aki azt felelte, nem, mivelhogy tényleg nem bánta. Amikor Jangdzsin egyedül maradt a kisbabájával, a mutatóujját végigfuttatta a szájacskáján, és megcsókolta: soha senkit nem szeretett úgy, mint ezt a csöppséget. Aztán héthetes korában elvitte a láz. A második gyereknek tökéletes volt az arca is, a lába is, de az a fiúcska is meghalt magas lázzal járó hasmenésben, még mielőtt a Pek-il ünneplésére sor kerülhetett volna. A nővérei, akik még mindig hajadonok voltak, azt mondták, azért, mert nem volt elég teje, és azt tanácsolták, forduljon sámánhoz. Húni és a szülei nem támogatták az ötletet, de amikor harmadszor is állapotos lett, mégis elment egy sámánhoz. Ám a terhesség félidejében Jangdzsin furcsán érezte magát, és beletörődött a gondolatba, hogy ezt a gyermekét is elveszítheti. Úgy is lett: őt a himlő vitte el.

Az anyósa elment a füvesasszonyhoz, és gyógyteákat főzött neki. Jangdzsin minden barna cseppet kiivott a csészéből, és bocsánatot kért, amiért ilyen költségbe veri a családot. Húni minden szülés után elment a piacra, és megvette a feleségének a legfinomabb levesalgát, hogy hamarabb begyógyuljon a méhe, és minden haláleset után édes, még meleg rizssüteményt hozott neki a piacról.

– Enned kell – mondta neki. – Muszáj visszanyerned az erődet!

Három éve voltak házasok, amikor Húni apja meghalt, majd néhány hónapra rá az anyja is. Jangdzsintól soha nem tagadtak meg sem ételt, sem ruhát. Soha nem ütötték vagy szidták meg, még akkor sem, ha nem tudott egészséges utódot adni nekik.

Végül aztán Jangdzsin életet adott Szundzsának, a negyedik gyermeknek és egyetlen lánynak, és ez a gyermek élt és virult. Miután betöltötte a harmadik esztendejét, az anyja-apja végre át merték aludni az éjszakát anélkül, hogy időről időre ellenőrizzék, vajon lélegzik-e még az a kis gombóc a matracon. Húni kukoricaháncsból készített babákat a lányának, és még a dohányról is lemondott, hogy édességet vehessen neki. Mindig együtt étkeztek, hármasban, még akkor is, amikor a lakók azt kérték, hogy vacsorázzon velük Húni is. Éppúgy szerette a kislányát, mint a szülei őt, csak épp ő nem tudott megtagadni tőle semmit. Szundzsa átlagos külsejű kislány volt, nevetős és eszes, de az apja szemében igazi szépség. Egyszerűen nem bírt betelni azzal, hogy mennyire tökéletes a gyermeke. Nem sok apa van a világon, amelyik úgy imádja a lányát, mint ahogy Húni imádta, aki mintha csak azért élt volna, hogy a kis Szundzsát mosolyogni lássa.

Azon a télen, amikor Szundzsa tizenhárom esztendős lett, Húni szép csendben elhunyt: tüdővész vitte el. A temetésen a felesége és a lánya is vigasztalhatatlanul zokogtak. Másnap reggel az ifjú özvegy felkelt a matracáról, és dologhoz látott.

2.

1932. november

Kemény tél ütött be Mandzsúria japán megszállása után. Metsző szelek fújtak át a panzió falán, a nők vattát tömködtek a ruharétegek közé. Ez a Nagy Válságnak nevezett valami az egész világot sújtja, mondogatták az étkezéseknél a vendégek, lényegében azt ismételve, amit azoktól a férfiaktól hallottak a piacon, akik tudtak újságot olvasni. A szegény amerikaiak éppúgy éheztek, mint a szegény oroszok vagy a szegény kínaiak. Még az átlagos japánok is szükséget szenvedtek a császár nevében. A ravaszak és szívósak kétségkívül túlélték ezt a telet, de a szégyenletes történetek – kisgyerekekről, akik este lefeküdtek, és reggel nem ébredtek fel, leányokról, akik eladták az ártatlanságukat egy tál gombócért, vagy öregekről, akik csendben elszöktek a halálba, hogy a fiataloknak jusson betevő falat – bizony túlontúl nagy számban keringtek.

Mindezzel együtt a lakók elvárták, hogy rendszeresen kapjanak enni, és a régi házra ráfért a tatarozás. A lakbért havonta kellett fizetni a főbérlő közvetítőjének, márpedig ő nem tűrt halasztást. Jangdzsin idővel beletanult, hogyan kezelje a pénzt, hogyan bánjon a lakókkal, és hogyan mondjon nemet a neki nem tetsző feltételekre. Két elárvult lánytestvért vett fel, így lett belőle munkaadó. Harminchét éves özvegyasszony volt már, aki egy panziót vezetett, és nem az a mezítlábas csitri, aki annak idején egy váltás, kendőbe csomagolt fehérneművel érkezett meg a ház küszöbére.

Jangdzsinnak gondot kellett viselnie Szundzsára, és pénzt keresnie; s noha a ház nem az övék volt, a vállalkozással mégis szerencsésnek mondhatták magukat. A hónap első napján minden lakó kifizetett nekik huszonhárom jent a szobáért és ellátásért, csakhogy ebből egyre kevésbé futotta gabonára a piacon és szénre a fűtéshez. A lakbért nem emelhette meg, hiszen az emberek nem kerestek már szinte semmit, ám attól neki még ugyanannyi élelmet kellett kiraknia az asztalra. Így aztán lábszárcsontból főzött sűrű, tejes leveseket, a kertben termett zöldségekből varázsolt finom köreteket, s amikor a hónap végén már nagyon szűkösen álltak a pénzzel, kölesből, árpából meg a kamra szerény tartalékából hozta ki a vacsorát. Amikor a gabonászsák is kiürült, bablisztből és vízből csinált ízletes palacsintát. A lakók hazahozták neki a halat, amit a piacon nem tudtak eladni, és ha maradt néha egy vödör rák vagy makréla, azt fűszerekkel tartósította a várható ínségesebb időkre.

Ez már a második idény volt, hogy hat lakója felváltva aludt egy vendégszobában: a három jeolladói Csung fivér éjszakánként halászott és nappal aludt, két tegui fiatalember meg egy puszani özvegy férfi a tengerparti halpiacon dolgoztak, és kora este tértek nyugovóra. Az apró szobában egymás mellett feküdtek hárman, de nem panaszkodott egyikük sem, hisz ez a panzió még így is jobb volt, mint amihez amúgy hozzá voltak szokva. Az ágynemű tiszta volt, az étel laktató. A lányok rendesen mostak rájuk, a panziósnő befoltozta szakadt, nyűtt ruháikat, hogy még egy idényt kibírjanak. Egyik férfi sem engedhetett meg magának feleséget, úgyhogy ez a felállás nagyon is az ínyükre volt. Igaz, egy feleségtől kaphat a munkásember egy kis testi kényeztetést, de egy házasságban könnyen megfoganhat egy gyerek, akinek étel, ruha, fedél kell; ráadásul a szegény ember neje gyakorta zsémbel vagy sír. Ezek a férfiak pedig tudták, meddig mehetnek el.

A folyamatos áremelkedés és a pénzhiány elkeserítő volt ugyan, de a lakók szinte soha nem késtek a lakbérrel. A férfiak, akik a piacon dolgoztak, néha a megmaradt áruval fizettek, és akkor Jangdzsin is elfogadott egy-egy üveg főzőolajat a neki járó néhány jen helyett a fizetésnapokon. Az anyósától megtanulta annak idején, hogy a lakókkal jól kell bánni. Hely mindig akad, ahová egy munkásember továbbállhat. „A férfiaknak van választási lehetőségük, a nőknek nincs” – mondogatta. A szezon végén, ha maradt egy kis pénze, Jangdzsin bedobta az érméket egy sötét agyagkorsóba, amit aztán a szekrény egyik lapja mögé rejtett, ahová a férje azt a két aranygyűrűt is tette, ami valamikor az anyjáé volt.

Étkezésekkor Jangdzsin és a lánya nesztelenül szolgálták fel az ételt, miközben a lakók hevesen politizáltak. A Csung fivérek nem tudtak ugyan olvasni, de figyelmesen követték a híreket a dokkokban, és előszeretettel elemezték az ország helyzetét az ebédlőasztal mellett.

November közepe volt, és ebben a hónapban a halászat jóval sikeresebben ment a vártnál. A Csung fivérek nemrég keltek fel, hogy hamarosan felváltsák őket az aludni térő éjszakai lakók. A halászfivérek ilyenkor fogyasztották el az ebédet, mielőtt tengerre szálltak volna. Kipihenten, jóllakottan a testvérek meg voltak győződve róla, hogy Japán nem tudja legyőzni Kínát.

– Jó, lehet, hogy kiharapnak egy darabot belőle a gazemberek, de Kínát nem lehet egészben felfalni. Lehetetlen! – jelentette ki a középső Csung fivér.

– Ezek a törpék nem igázhatnak le egy ilyen nagy királyságot. Kína a mi bátyánk! Japán csak egy elfajzott korcs! – kiáltotta a legfiatalabb, és az asztalra csapta a csészéjét, amiben még meleg volt a tea. – Kína majd móresre tanítja azokat a szemeteket! Majd meglátjátok!

Ilyenformán gúnyolták a szegény emberek nagy hatalmú gyarmatosítójukat a panzió ócska falai mögül, ahol biztonságban érezték magukat a gyarmati rendőrségtől, aminek persze kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy ilyen egyszerű halászok nagyszabású eszméivel törődjön. A fivérek magasztalták Kína erejét – szívből áhítva, hogy legalább egy másik ország legyen erős, ha már a saját uralkodóik cserbenhagyták őket. Korea immár huszonkét éve állt gyarmati uralom alatt. A két fiatalabbik nem is élt még olyan Koreában, amit nem Japán uralt.

– Adzsumoni! – kurjantott oda Fatszo Jangdzsinnak. – Adzsumoni!

– Igen? – Jangdzsin tudta, hogy a fiú enni kér még. Vézna fiatalember volt, de többet evett, mint a két bátyja együttvéve.

– Van még egy tál abból az ínycsiklandó levesből?

– Persze, persze, hozom már!

Jangdzsin kiment a konyhába a levesért, amit Fatszo nyomban be is hörpölt. Azzal mindhárman elindultak dolgozni.

Hamarosan hazaértek az esti műszakos vendégek. Lemosakodtak, és gyorsan megvacsoráztak. Pipáztak egyet, aztán lefeküdtek. A nők leszedték az asztalt, és elfogyasztották saját szerény vacsorájukat, csendben, hogy ne zavarják az alvó férfiakat. Szundzsa és a szolgálólányok rendet raktak a konyhában, elmosogattak, kitisztították a piszkos mosogatótálat is. Jangdzsin lefekvés előtt ellenőrizte a szenet. Mindeközben nem ment ki a fejéből a férfiak beszélgetése Kínáról. Húni mindig figyelmesen meghallgatott mindenkit, aki ilyen vagy olyan hírt hozott, és ilyenkor bólogatott, sóhajtott egy nagyot, aztán felállt, hogy a dolga után nézzen.

– Ez van – szokta mondani –, ez van.

Akár megadja magát Kína, akár bosszút áll, a konyhakertet ki kell gyomlálni, a spárgaszandálokat meg kell fonni, ha cipőt akarnak a lábukra, és a tolvajokat, akik gyakran próbálják ellopni azt a néhány csirkét, távol kell tartani.

Gyapjúkabátjának nedves alja merevre fagyott, de Pek Iszak végre megtalálta a házat.

Phenjanból jött, a hosszú út kimerítette. Ellentétben a havas északkal, a puszani hideg nagyon is becsapós volt. A tél itt délen enyhébbnek tűnt, de a tenger felől fújó fagyos szél beszüremkedett legyengült tüdejébe, és velejéig dermesztette a csontjait. Amikor otthonról elindult, Iszak elég erősnek érezte magát a vonatúthoz, de most újra úgy érezte, semmi ereje sincs, és tudta, hogy szüksége van pihenésre. A puszani vonatállomástól sikerült eltalálni a kis komphoz, ami átvitte Jeungdóba, a parttól meg a helyi szenes hozta el a panzió ajtajáig. Iszak sóhajtott egyet, és bekopogott, már az összeesés határán, de abban a hitben, hogy ha jól kialussza magát az éjjel, másnap reggelre jobban lesz.

Jangdzsin épp elhelyezkedett a matracán, amikor a fiatalabbik szolgáló megzörgette az alkóv ajtókeretét. A nők mind itt aludtak.

– Adzsumoni, egy úr van itt! A ház gazdájával akar beszélni. A fivéréről mesélt valamit, aki évekkel ezelőtt itt lakott. Az úr szeretne itt maradni. Ma éjszakára – hadarta egyvégtében a lány.

Jangdzsin a homlokát ráncolta. Ugyan ki keresheti Húnit? – gondolta. Jövő hónapban lesz három éve, hogy meghalt.

A lánya, Szundzsa már aludt a fűtött padlón, kicsit horkolt is, kiengedett, a copfviseléstől csigás haja lazán terült szét a párnáján, akár egy csillogó fekete selyemkendő. Mellette épp annyi hely volt, hogy a lányok is le tudjanak feküdni, mikor befejezték az esti munkát.

– Nem mondtad neki, hogy a gazda már nem él?

– De. Meg is lepődött. Azt mondja, írt levelet a gazdának, de nem kapott választ.

Jangdzsin felkelt, és a muszlinhanbok után nyúlt, amit épp az előbb vetett le, és szépen összehajtogatva hevert a párnája mellett. A szoknya fölé felvette a steppelt mellényt meg a kiskabátot is. Néhány ügyes mozdulattal kontyba tekerte a haját.

Amikor meglátta, rögtön megértette, miért nem küldte el a férfit a szolgáló. Akár egy fiatal fenyőfa, olyan sudár volt; elegáns, és szokatlanul jóképű: keskeny vágású, mosolygós szemek, erős orr, hosszú nyak. Világos, ránctalan volt a homloka, és egyáltalán nem úgy nézett ki, mint az a sok deresedő halántékú lakó, akik kurjongatnak a vacsorájukért, és a lányokat ugratják, amiért még nem keltek el. A fiatalember nyugati stílusú öltönyt és vastag télikabátot viselt. Az importált bőrcipő, a bőr útitáska és a puhakalap éles ellentétben állt a szűk kis előtér szegénységével. Így ránézésre volt elég pénze, hogy a városban vegyen ki egy szobát valamelyik nagyobb fogadóban, ahová a tehetősebb kereskedők járnak. Igaz, Puszanban szinte minden fogadó, ahová egy koreai mehetett, tele volt, de jó pénzért nyilván lehet szerezni valahol szobát. Az öltözékéből ítélve akár egy tehetős japánnak is elmehetett volna. A szolgáló enyhén tátott szájjal bámult az idegenre, remélve, hogy asszonya megengedi, hogy maradjon.

Jangdzsin bólintott, bizonytalanul, hogy mit is mondjon. Kétségtelen, hogy érkezett nemrég egy levél, de ő nem tudta elolvasni. Néhány havonta egyszer megkérte az iskolamestert, hogy olvassa fel neki a postáját, de ezen a télen nem jutott még rá ideje.

– Adzsumoni! – hajolt meg a férfi. – Remélem, nem ébresztettem fel. Amikor leszálltam a kompról, már sötét volt. Csak most tudtam meg, hogy a férje már nem él. Sajnálom, fogadja részvétem. Pek Iszak vagyok, Phenjanból jöttem. Sok évvel ezelőtt egy darabig maguknál lakott a fivérem, Pek Joszeb. – Enyhe északi akcentusa volt, a beszéde művelt emberre vallott. – Szerettem volna néhány hetet tölteni itt, mielőtt elutazom Oszakába.

Jangdzsin a saját meztelen lábára pillantott. A vendégszoba már foglalt volt, márpedig egy ilyen ember nyilván saját alvóhelyiséget szeretne. Másfelől az éjszaka közepén nehéz lenne hajóst találni, hogy visszavigye a szárazföldre.

Iszak egy fehér keszkenőt vett elő a zsebéből, és a szája elé emelte, mert köhögnie kellett.

– Majdnem tíz éve, hogy a fivérem itt járt. Nem tudom, maga emlékszik-e rá. Nagy csodálója volt a férjének.

Jangdzsin bólintott. Az idősebb Pek fivér élénken megmaradt az emlékezetében, mert nem halász volt, nem is piacos. Joszeb volt a neve, valami bibliai személy után kapta. A szülei keresztények voltak, és fent északon templomot építettek.

– De a fivére… Az az úr nem nagyon hasonlított magára! Alacsony volt, és kerek, fémkeretes szemüveget viselt. Japánba készült. Több hétig lakott itt, mielőtt elutazott volna.

– Igen, igen, ő az! – Iszak arca felderült. Több mint tíz éve nem látta Joszebet. – Oszakában él a feleségével. Ő írta a levelet a férjének. És ő ragaszkodott hozzá, hogy itt szálljak meg. Írt nekem a maga pompás tőkehalleveséről. Azt mondta, jobb, mint az otthoni.

Jangdzsin elmosolyodott. Hogy is ne mosolyodott volna el?

– Arról is írt, hogy milyen keményen dolgozott a férje. – A dongalábat meg a nyúlszájat nem hozta szóba, bár persze Joszeb ezeket a dolgokat is említette a leveleiben. Iszak kíváncsi volt erre az emberre, aki képes volt úrrá lenni ilyen nehézségeken.

– Vacsorázott már? – kérdezte Jangdzsin.

– Megvagyok, köszönöm.

– Szívesen összeütünk valamit magának.

– Inkább megpihennék itt, ha egy mód van rá. Megértem, hogy nem várt, de két napja úton vagyok.

– Nincs üres szobánk, uram. Tudja, nem egy nagy hely ez…

Iszak felsóhajtott, aztán az özvegyre mosolygott. A gond az övé volt, nem az asszonyé, és nem akarta, hogy emiatt rossz érzése legyen. Körbepillantott a bőröndjét keresve. Az ajtó mellett állt.

– Hogyne, persze. Akkor hát kénytelen leszek visszamenni Puszanba, hogy szállást keressek. De mielőtt elindulnék, nem tud itt a környéken egy másik panzióról, ahol akadhat még a számomra egy üres szoba? – Kihúzta magát, hogy ne látszódjon rajta az elkeseredés.

– Errefelé nincs semmi, nekünk meg nincs üres szobánk – felelte Jangdzsin. Ha a többiekhez tenné be, esetleg zavarná a másik három szaga. Akármennyit mossa, a halbűz nem megy ki a ruháikból.

Iszak lehunyta a szemét, és bólintott. Megfordult, hogy elinduljon.

– A lakók szobájában van még egy kevés szabad hely. Tudja, csak egy szobám van. Hárman alszanak ott nappal, hárman éjszaka, ki mikor dolgozik. Épp annyi hely van még, hogy egy negyedik elférjen, de az nem volna kényelmes. Ha gondolja, pillantson be!

– Biztosan jó lesz – felelte megkönnyebbülten Iszak. – Nagyon hálás lennék. Ki tudom fizetni az egész hónapot.

– Attól tartok, zsúfoltabb lesz, mint amihez hozzá van szokva. Amikor a fivére itt járt, nem volt ennyi lakóm. Akkoriban kevesebben kerestek szállást. Nem tudom, hogy…

– Ugyan már! Nekem elég egy sarok, ahova lefekhetek.

– Későre jár, és a szél is nagyon erős ma éjszaka. – Jangdzsin váratlanul zavarban érezte magát panziója állapota miatt, amit soha nem érzett eddig. Ha másnap tovább akarna menni, gondolta, vissza fogja adni a pénzét.

Megmondta, mennyi a havi lakbér, amit előre kell kifizetni. Ha a hónap letelte előtt elmegy, visszaadja a maradékot. Huszonhárom jent kér tőle, annyit, amennyit a halászoktól is. Iszak leszámolta a pénzt, és két kézzel adta át neki.

A szolgáló lerakta a bőröndöt a szoba elé, és elment egy tiszta hálószőnyegért a tárolószekrényhez. Meleg vízre is szüksége lesz a vendégnek, hogy lemosakodhasson. A lány a földre sütötte a szemét, de azért kíváncsi volt rá.

A két nő bement a szobába, hogy megágyazzanak a vendégnek. Utána a lány hozott egy mosdótálat, jó meleg vízzel, meg egy tiszta törülközőt. A két tegui fivér szépen aludt egymás mellett, az özvegyember meg két karjával a feje fölött. Iszak fekhelyét az özvegyével párhuzamosan rendezték el.

Reggel a három férfi nyilván morog majd egy kicsit, amiért még egy lakóval kell osztozniuk a szűk helyen, de hát Jangdzsin csak nem küldhette el…

3.

Hajnalban a Csung testvérek hazatértek a halászatból. Fatszo rögtön kiszúrta a szobájukban alvó új lakót.

Széles vigyorral meg is jegyezte:

– Örömmel látom, hogy szorgos háziasszonyunk ennyire sikeres. Pompás főztjének a híre immár a gazdagok fülébe is eljutott. Legközelebb már japánokat fog vendégül látni. Remélem, háromszor annyit kért tőle, mint tőlünk, csóringerektől!

Szundzsa a fejét csóválta, de Fatszo rá sem hederített. Inkább megtapogatta az Iszak öltönye mellett fekvő nyakkendőt.

– Szóval ezt a hurkot kötik a jangbanok a nyakukba, hogy fontosnak látsszanak? Már csak az akasztófa hiányzik! Még sosem láttam ilyet közelről! Ejha, finom puha! – A fiú a barkójához dörzsölte a nyakkendőt. – Lehet, hogy selyem. Igazi selyemhurok. – És hangosan felröhögött, de Iszak meg se rezzent.

– Fatszo-ja, azonnal tedd le! – szólt rá szigorúan Gombo. A legidősebb fivér arca csupa himlőhely volt, és amikor dühbe gurult, ragyás bőre egészen elvörösödött. Apjuk halála óta ő gyámkodott az öccsei felett.

Fatszo meghunyászkodva eleresztette a nyakkendőt. Gombót nem volt tanácsos felbosszantani. A fivérek megfürödtek, ettek, majd mindhárman álomba szenderültek. Az új vendég továbbra is csendesen aludt mellettük, csak időnként szakadt fel belőle egy-egy fojtott köhögés.

Jangdzsin a konyhába ment, és megkérte a lányokat, hogy figyeljék, mikor ébred fel az új lakó, és készítsenek meleg ételt neki. Szundzsa a sarokban, egy kisszéken kuporogva édesburgonyát pucolt, és fel sem pillantott, amikor az anyja bejött vagy kiment. A szolgálók nem is értették, mi ütött belé, hogy ennyire szótlan.

Késő délután a testvérek felkeltek, megvacsoráztak, aztán bementek a faluba dohányért, mielőtt vízre szálltak volna. Az éjszakai lakók még nem értek haza a munkából, így a ház pár órára elcsendesedett. A tengeri szél beszüremkedett a falak résein és az ablakkeretek körül, a szobákat összekötő apró előszobában szinte vágott a huzat.

Jangdzsin törökülésben ült a nők alvóhelyiségeként is szolgáló alkóv fűtött padlójának egyik meleg pontján. Nadrágot foltozott, az egyiket a vagy féltucatnyi kopott ruha közül, amik halomban álltak mellette. Mosni csak ritkán mosták őket, mivel a férfiaknak nem volt sok holmijuk, bár ez nem is izgatta őket különösebben.

– Úgyis rögtön bepiszkolódnak – dohogott Fatszo, habár a fivérei jobban szerették a tisztát. Mosás után Jangdzsin megfoltozta, amit tudott, és évente legalább egyszer átfordította az ingek és kabátok gallérját, amikor már se javítani, sem kitisztítani nem lehetett. Ahányszor az új lakó köhintett, az asszony felkapta a fejét. Próbált az öltések pontosságára koncentrálni, és nem a lányára, aki épp a padlót mosta fel. Naponta kétszer felseperték, majd egy tiszta felmosóronggyal feltörölték a sárga viaszpapírral fedett padlót.

Nyílt a bejárati ajtó – anya is, lánya is felpillantott a munkából. A szenesember, Dzsun jött a pénzéért.

Jangdzsin felállt, hogy üdvözölje. Szundzsa egy hanyag meghajlás után folytatta a munkáját.

– Hogy van a feleséged? – kérdezte Jangdzsin. A szenes feleségét gyakran kínozta gyomorideg, időnként fel sem bírt kelni az ágyból.

– Ma már hajnalban felkelt, és kiment a piacra. A pénzre szükség van, mondja mindig, hiába beszélek neki! Ismered te is, milyen – felelte Dzsun némi büszkeséggel a hangjában.

– Szerencsés ember vagy. – Jangdzsin elővette a tárcáját, hogy fizessen neki.

– Adzsumoni, ha minden ügyfelem olyan volna, mint te, soha nem éheznék! Te mindig pontosan fizetsz! – csettintett elégedetten.

Jangdzsin elmosolyodott. A férfi minden héten elpanaszolta neki, hogy senki sem fizet idejében, de igazság szerint a legtöbben inkább a szájuktól vonták meg a falatot, hogy kifizethessék, hiszen szó szerint elviselhetetlen volt a tél. Ráadásul a szenesember meglehetősen jó húsban volt, aki minden házban elfogadott egy csésze teát meg egy kis harapnivalót a körútján, és ilyenformán még az ilyen szűk esztendőkben sem éhezett soha. A felesége a piac legjobb algaárusa volt, és csinos summát keresett maga is.

– Az a kutya Lí-szeki az utca végén nem hajlandó kiköhögni, amivel tartozik…

– Nem olyan könnyű az élet. Mindenkinek vannak gondjai.

– Jó, jó, az élet tényleg nem könnyű, de a te házad mégis tele van fizetővendéggel, mivel te vagy a legjobb szakácsnő Kjongszangban. A lelkész is nálad szállt meg, nemdebár? Sikerült ágyat szorítanod neki? Eldicsekedtem ám neki, hogy te főzöd a legfinomabb halleveseket egész Puszanban! – Dzsun beleszimatolt a levegőbe, felmérvén, akadhat-e valami fogára való falat, mielőtt továbbmegy, de semmi ígéretes illatot nem érzett. – Hanem azt tudod-e, hogy a fiatalember már hallott a főztödről a bátyjától is, aki tíz éve nálad lakott? Haha, a gyomor nem felejt olyan könnyen, mint a szív!

– Lelkész? – kérdezett vissza megütközve Jangdzsin.

– Hát az a fiatalúr északról. Én tegnap este botlottam bele, ott bóklászott valamelyik utcán, kereste a házadat. Pek Iszak. Csuda elegáns egy alak. El is vezettem idáig, és be is ugrottam volna, ha nem kell még szenet vinnem Cso-szekinek, aki végre összekaparta a nekem járót egy hónapnyi késés után.

– Ó, ó…

– Szóval útközben meséltem a lelkésznek az asszony gyomorpanaszairól, meg hogy mennyit dolgozik a piacon, és képzeld, azt mondta, hogy ott helyben imádkozik egyet érte. Fogta magát, leszegte a fejét, lehunyta a szemét, és ennyi. Nem tudom, higgyem-e, hogy bármit is ér az effajta motyogás, de végtére ártani nem árthat. Nagyon csinos fiatalember, nem gondolod? Itt van még, vagy elment a faluba? Szívesen üdvözölném!

Szundzsa lépett be egy fatálcával, rajta egy csésze forró árpatea, egy teáskanna meg egy tál gőzölgő édesburgonya, és Dzsun elé tette. A szenes lehuppant az egyik ülőpárnára, és haladéktalanul nekilátott. Óvatosan rágott, és mikor lenyelte a falatot, folytatta a mondókáját:

– Na szóval, amikor ma reggel megkérdeztem az asszonyt, hogy érzi magát, azt felelte, egész jól, és el is ment dolgozni! Lehet, hogy mégiscsak van abban az imádkozásban valami! He!

– Ka-to-li-kus? – Jangdzsin nem szívesen szakította ilyen gyakran félbe, de Dzsunnal nem lehetett másképpen beszélni, aki ha hagyták, órákon át bírt beszélni. Húni mindig azt mondta róla, hogy annyit locsog, mint egy asszony. – Pap?

– Nem, nem! Nem pap az! Ők másfélék. Pek protestáns. A protestánsok házasodhatnak. Oszakába készül, ahol a bátyja is él. Én éppenséggel nem emlékszem, hogy találkoztam volna vele. – Közben csendben tovább rágott, és apró kortyokat hörpölt a teáscsészéjéből. Mielőtt Jangdzsin válaszolhatott volna, Dzsun témát váltott: – Az a gaz Hirohito elfoglalta az országunkat, ellopta a legjobb földjeinket, rizstermésünket, halainkat, és most már a fiataljainkat is! – Felsóhajtott, majd egy újabb harapás krumplit tömött a szájába. – Hát, én nem is hibáztatom őket, amiért Japánba mennek. Itt nem lehet megélni! Nekem már késő, de ha volna egy fiam… – Dzsun itt megtorpant, mivel nem volt gyermeke, és a gondolatra elszomorodott – …hát én Hawaiira küldeném. A feleségemnek van egy unokaöccse, aki ott dolgozik, egy cukornádültetvényen. Kemény munka, de akkor is. Mégsem ezeknek a kurvapecéreknek dolgozik itt! A minap, amikor lementem a kikötőbe, azt próbálták bemagyarázni nekem a szemetek, hogy nem szabad…

Jangdzsin haragos tekintetet vetett rá a trágár beszéd miatt. A ház kicsi, a lányok a konyhában meg az alkóvszobát takarító Szundzsa mindent hallanak, és minden bizonnyal figyelnek is.

– Kérsz még egy kis teát?

Dzsun mosolyogva, két kézzel tolta felé az üres csészét.

– A fenébe is, a mi hibánk, hogy elvesztettük az országot. Én mondom neked! – darálta tovább. – Azok a rohadt arisztokrata csirkefogók árusítottak ki minket! Egyetlen átkozott jangban pucájában sincs elég vér!

Jangdzsin is, Szundzsa is tudta, hogy a lányok kint a konyhában pukkadozva nevetnek a szenesember tirádáján, ami hétről hétre ugyanaz volt.

– Lehet, hogy én egy paraszt vagyok, de én becsületesen dolgozom, és én bizony nem hagytam volna, hogy a japánok dirigáljanak nekem! – Szénporos kabátja zsebéből előhúzott egy tiszta, fehér zsebkendőt, és megtörölte csöpögő orrát. – Hogy rohadnának meg! Na jó, ideje egy házzal továbbállnom!

Az özvegy megkérte, hogy még várjon egy kicsit, amíg kimegy a konyhába. Az ajtóban egy halom frissen kiásott, kendőbe tekert krumplit nyomott Dzsun kezébe. Az egyik kicsúszott a batyuból, és a padlóra gurult. A szenes elkapta, és a mély kabátzsebébe dugta. – Az ember ne hagyjon veszni semmi értékeset!

– A feleségednek – mondta Jangdzsin. – És add át üdvözletemet.

– Köszönöm. – Dzsun sebtiben belebújt a cipőjébe, és már ott sem volt.

Jangdzsin az ajtóból nézett utána, egészen addig, amíg át nem lépte a szomszéd ház küszöbét.

A ház mintha kiürült volna a szószátyár szenes emelkedett hangú eszmefuttatásai után. Szundzsa a padlón térdepelve fejezte be a nagyszobát a ház többi részével összekötő kis folyosó takarítását. A teste masszív volt, akár egy világos fakocka – épp, mint az anyjáé –, ügyes keze, izmos karja, erős lába csupa energia. Alacsony, széles, vaskos alkata kemény munkára való. Arcvonásaiban és végtagjaiban kevés volt a finomság, mégis határozott testi vonzerő sugárzott belőle – inkább szemrevalónak, mint csinosnak volt mondható. Szundzsát, akárhol is volt, nem lehetett nem észrevenni vitalitása és gyors észjárása miatt. A lakók szakadatlanul próbáltak udvarolni neki, de egyik sem járt sikerrel. Sötét szemei úgy csillogtak, mint két fényes folyami kavics egy simára csiszolt, fehér márványfelületen, és mikor nevetett, az ember nem tudta megállni, hogy ne nevessen vele. Apja, Húni születésétől fogva rajongásig imádta, és Szundzsa már kisgyerekként is azt tartotta legfontosabb feladatának, hogy az apjának örömet szerezzen. Amint megtanult járni, úgy járt a nyomában, akár egy hűséges kiskutya, és noha szerette az anyját, amikor az apja meghalt, Szundzsa vidám kislányból egyszerre komoly fiatal nővé érett.

Egyik Csung fivér sem engedhette meg magának a nősülést, de Gombo, a legidősebbik nemegyszer elmondta, hogy egy olyan lány, mint Szundzsa, nagyszerű feleség lenne egy olyan férfi oldalán, aki vinni akarja valamire a világban. Fatszo is odavolt érte, de úgy készült, hogy mint nála idősebb sógornőjét fogja szeretni, noha a lány csak tizenhat esztendős volt, akárcsak ő. Ha bármelyik fivér partiképes lesz, az elsőszülött Gombo kell hogy elsőként megnősüljön. Ám mindez immár füstbe ment terv volt, mivelhogy Szundzsa nemrég minden lehetőségét elvesztette. Ugyanis teherbe esett, és születendő gyermeke apja nem tudta nőül venni. Mindezt csak egy hete vallotta be az anyjának, de persze senki más nem tudott róla, egyelőre.

– Adzsumoni, adzsumoni! – kiáltott ki az idősebbik szolgálólány a nagyszobából, ahol a lakók aludtak. Jangdzsin berohant, Szundzsa is ledobta kezéből a rongyot, és utánasietett.

– Vér! Vér van a párnáján! És úszik a verítékben!

Bokhí, az idősebbik szolgálólány mélyeket lélegzett, hogy lenyugodjon. Nem volt jellemző rá, hogy felemelje a hangját, és nem akarta megijeszteni a többieket, de nem tudta, meghalt vagy haldoklik-e a vendég, és nem mert közelebb lépni hozzá.

Egy pillanatig csak álltak némán, aztán Jangdzsin azt mondta, a lányok menjenek ki a szobából, és a bejárat előtt várjanak.

– Azt hiszem, tüdővész – szólalt meg Szundzsa.

Jangdzsin bólintott. A vendég állapota Húnira emlékeztette, élete utolsó heteiben.

– Szaladj el a gyógyszerészért! – szólt ki Jangdzsin Bokhínak, de mindjárt meg is gondolta magát: – Ne, mégse! Várj egy kicsit, lehet, hogy szükségem lesz rád!

Iszak mélyen aludt a párnán, vérvörös arccal, verítékezve, nem is érzékelve, hogy a nők meredten nézik. Dokhí, a fiatalabbik lány a konyhából futott be, és hangosan zihált a rémülettől, míg a nővére le nem intette. Amikor előző este megérkezett a vendég, akkor is látszott, mennyire sápadt, de most, nappali fényben egyenesen hamuszürke volt az arca – olyan volt a színe, mint a befőttesüvegbe gyűlő koszos esővízé. A párnája nedves volt, és piros foltok tarkították, ahová ráköhögött.

– Ajaj… – szólalt meg Jangdzsin, riadalommal és aggodalommal a hangjában. – Azonnal ki kell vinnünk innen! A többieket is megfertőzheti. Dokhí-ja, most rögtön vigyél ki mindent a raktárszobából! Siess! – A raktárszobába kell átköltöztetni a vendéget, gondolta, ahol a férje is feküdt, amikor beteg lett, de jóval könnyebb lenne, ha a saját lábán tudna átmenni a ház hátsó részébe, mintha ő próbálná megmozdítani.

Jangdzsin meghúzta a matrac sarkát, hogy felébressze.

– Pek tiszteletes úr! Kérem, uram! – Megérintette a férfi karját. – Kérem, uram! Iszak nagy nehezen kinyitotta a szemét. Fogalma sem volt, hol van. Álmában otthon járt, az almáskert fehér virágokba borult fái között pihent. Amikor magához tért, végre felismerte a panziósnőt.

– Nincs semmi baj? – kérdezte.

– Magának tuberkulózisa van? – kérdezte Jangdzsin.

A férfi megrázta a fejét.

– Nem, csak volt. Két éve. Azóta jól vagyok. – Iszak megérintette a homlokát, és érezte, hogy a haja tövénél csupa víz. Felemelte a fejét – alig bírta, olyan nehéz volt. – Ó, már értem! – szólalt meg, amint meglátta a vörös pöttyöket a párnán. – Nagyon sajnálom. Nem jöttem volna ide, ha tudom, hogy árthatok maguknak. El kell mennem. Nem akarom veszélybe sodorni magukat. – Lehunyta a szemét, mert nem bírta nyitva tartani a fáradtságtól. Iszak egész életében beteges volt, a legutóbbi tuberkulózisfertőzése csak egy volt a számos egyéb nyavalya közül, amik sújtották. A szülei és az orvosai nem is akarták, hogy Oszakába menjen, csak a fivére, Joszeb érezte úgy, hogy jobb volna neki ott, mivel Oszaka melegebb hely, mint Phenjan, és mivel Joszeb tudta, mennyire elege van az öccsének abból, hogy betegként tekintsenek rá, mint addig szinte egész életében.

– Haza kell mennem – szólalt meg Iszak, még mindig csukott szemmel.

– A vonaton meghalna. Csak rosszabbodhat az állapota, mielőtt még javulhatna. Fel tud ülni? – kérdezte Jangdzsin.

Iszak két kezére támaszkodva felült, és a hideg falnak dőlt. Az úton is fáradt volt, de most úgy érezte, mintha egy medve telepedett volna rá. Ahogy visszanyerte a lélegzetét, a fal felé fordult, mert köhögnie kellett. A falat vérfoltok pettyezték be.

– Itt marad, uram! Amíg jobban nem lesz – mondta Jangdzsin.

Ő és Szundzsa egymásra néztek. Amikor Húni tébécés lett, ők nem kapták el, de a lányokat, akik akkor még nem éltek itt, és a lakóikat védeni kellett valahogy.

Jangdzsin a férfi arcára pillantott.

– Tudna tenni pár lépést, hogy átmenjünk a hátsó szobába? El kell különítenünk a többiektől.

Iszak próbált felállni, de nem tudott. Jangdzsin bólintott. Szólt Dokhínak, hogy menjen el a gyógyszerészért, Bokhínak pedig, hogy menjen vissza a konyhába, és készítsen vacsorát a lakóknak.

Aztán ráfektette a férfit a hálószőnyegre, és lassan, csúsztatva húzni kezdte a matracot a raktárszoba felé, ahogy három évvel azelőtt a férjét is vonszolta.

– Nem akartam bajt hozni magára – mormolta Iszak.

És átkozta magát, amiért szerette volna látni a világot a szülőföldjén túl is, és amiért azt hazudta magának, elég egészséges ahhoz, hogy Oszakába menjen, noha titkon érezte, hogy egy ilyen betegségből soha nem gyógyulhat ki. Ha bárkit is megfertőzne azok közül, akik kapcsolatba kerültek vele, az ő lelkén száradna a haláluk. Remélte, hogy ha meg kell halnia, akkor legalább gyorsan hal meg, és nem rántja magával az ártatlanokat.