© Okos Tímea Kitti, 2026

© Open Books, 2026

Illusztrációk © Radics Anikó

A szöveget szakmailag ellenőrizte
Dobos-Kufcsák Judit és dr. Papp Eszter

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Kling Hildegund

Könyvterv Németh L. Dániel

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-687-5

A kiadvány általános tájékoztató céllal készült. Tartalma nem minősül orvosi diagnózisnak, terápiás javaslatnak vagy személyre szabott egészségügyi tanácsadásnak, és nem helyettesíti az egészségügyi szakemberrel történő egyéni konzultációt. A könyvben ismertetett ajánlások alapvetően egészséges, időre született csecsemőkre vonatkoznak. A gyermekek fejlődési üteme egyéni, ezért bármilyen eltérés, bizonytalanság vagy különleges körülmény esetén indokolt a gyermekorvossal vagy védőnővel történő egyeztetés. Igazolt vagy feltételezett táplálékallergia, krónikus betegség, felszívódási zavar, fejlődési elmaradás vagy egyéb speciális állapot fennállása esetén a megfelelő szakorvosi és dietetikusi ellátás elengedhetetlen. Az információkat a megjelenés időpontjában elérhető szakmai ajánlások és tudományos ismeretek alapján állítottuk össze. A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő tanácsokból következő esetleges egészségügyi problémákért.

Poldinak és Zolinak

Tartalom

BEVEZETÉS

Az én utam

BLW vagy nem BLW, ez valójában nem kérdés

Hogyan épül fel a könyv, és hogyan használd?

RÉGI SZÉP IDŐK?

Ókor – a mézzel táplált csecsemő

A középkortól a kora újkorig – gabonapehely és nyers hús a babának

19. század – a bébiétel mint önálló termékkategória

20. század – dr. Spock és a jó anya ideája

A BLW világhódító útja – az ezredforduló és napjaink

ÉLETÜNK ELSŐ 1000 NAPJA

Mutasd a DNS-ed, megmondom, mit eszel

A gyermekkor íze

Családi kör

A kínálás művészete

A babáknak is joguk van dönteni!

PSZICHOLÓGIA AZ ASZTALNÁL

Több önállóságot a babáknak!

Autonómia

Kompetencia

Kapcsolódás

Két vidám betűszó: a BLW és az SDT

Miért megy a gyerek az idegeinkre?

Dobál, trancsíroz, dobál, trancsíroz

Tudja, mikor elég

Most miért eszik, most meg miért nem eszik?

Az a bizonyos dackorszak

„Nem!”

CSALÁDI ÖRÖKSÉGÜNK NYOMÁBAN

Mi majd máshogy csináljuk… vagy mégsem?

A múltból hozott csomag

„Bezzeg az én időmben”: generációk az asztal körül

Az etetési stílus nem minden – vagy mégis?

„Ha nem eszed meg, nincs desszert”

„Nekem mindegy”

„Együnk együtt”

A HOZZÁTÁPLÁLÁS TUDOMÁNYA

Szoptatás

A mellétáplálás nem mellébeszélés

Babák a nagyvilágban

Izrael

Finnország

Svédország

Norvégia

Spanyolország

Latin-Amerika

Olaszország

Franciaország

Portugália

Egyesült Királyság

Skócia

USA

Kanada

Új-Zéland

A WHO szerint a válaszkész táplálás a tuti

Mit esznek a magyar babák

Mit mondanak a kutatások a BLW-ről

Se nem kövér, se nem sovány

Erős, egészséges

Allergia: no para

Nem lesz itt semmi baj

Vissza a gyökerekhez

Ne rágódj azon, hogy meg tudja-e rágni

A gyerek ismeri legjobban önmagát

A BÉBIÉTELEK ÉS A VÁLOGATÓS GYEREK ESETE

A reklámok ereje

A jó anya mítosza

Ki dönti el, hogy mi a jó a babának?

Bio, vitamindús, cukormentes

Egészséges, vagy csak annak tűnik?

Félreérthető jelölések

Tasakos pürék: nem mind arany, ami fénylik

Babakeksz, babanasi, babadesszert

Amit a cukorról tudni akartál, és az is, amit nem

Amikor a bolt tárgyalóteremmé változik

Rántott hús sült krumplival

TÉNYEK ÉS TÉVHITEK A HOZZÁTÁPLÁLÁSBAN

Tévhitek

1. tévhit „Pürékkel kell kezdeni!”

2. tévhit „Ne adjunk falatkákat, mert megfullad!”

3. tévhit „De hát nincs foga, akkor nem tud rágni!”

4. tévhit „Ha képernyő elé ültetjük, vagy megcukrozzuk az ételt, többet fog enni, és csak így fejlődik megfelelően.”

5. tévhit „Ha csak nyammog és falatkázik, akkor tápanyaghiányos lesz!”

6. tévhit „Etetni kell a babát, önállóan csak maszatol és bénázik!”

7. tévhit „A babáknak külön nekik készített és gyártott bébiételekre van szükségük, az a biztonságos!”

8. tévhit „Natúr ételekkel kell kínálni a babákat, fűszerezni tilos!”

9. tévhit: „Ne merészkedjünk a krumpli-alma-répa hármasán túlra!”

10. tévhit „Egy ételt 3-4 napig kínáljunk, új ételek bevezetése előtt több nap teljen el!”

„Mi is felnőttünk valahogy.” Biztos, hogy a gyerekeinknek ugyanezt akarjuk?

Cukrot eszik, zöldséget prédikál

KEZDŐDIK A FALATOZÁS!

4 dolog, amiből tudni fogod, hogy itt az idő

1. 6 hónapos lett.

2. Biztonságosan tudja tartani a fejét és a törzsét, ülő helyzetben stabilan és egyenesen tartja magát.

3. Érdeklődik az étel iránt.

4. Képes tárgyakat megfogni és pontosan a szájához emelni.

4 dolog, ami nem indok arra, hogy elkezdd a hozzátáplálást

1. Éjszaka sokszor felébred

2. A súlygyarapodás átmenetileg lelassul

3. Túl kicsi, túl nagy

4. Nézi, ahogy esztek

Türelem!

Csak tartogatja az ételt a szájában, mint egy kis pocok

A szopizás és az evés összehangolása

Mit csináljak, ha nem akarja megenni?

Mire van (és mire nincs) szükség az elején?

Eszközök

Szép legyen, vagy praktikus?

PÜRÉ VAGY FALATKA, EZ ITT A KÉRDÉS

Nem csak egy helyes út létezik

Kanállal és kézzel is lehet enni

Mit tegyünk, ha elutasítja a pürés etetést?

Eddig püréztünk, válthatunk BLW-re?

Jöhetnek a falatkák!

Ne etesd, csak kínáld!

Mi van, ha mindenki jobban tudja, mint én?

Mikor nem ajánlott a BLW?

Hogyan legyél elég jó szülő a közös étkezések során?

A kontroll és az engedékenység közötti vékony jég

Don’t worry, be happy

Mikor elég a trancsírozásból és a dobálásból?

Ne étellel vigasztald

Jelenlét vs. képernyő

AZ ELSŐ FALATOK: MIT KÍNÁLJUNK A KEZDETEKKOR?

Folyadékfogyasztás

A csapból is ez folyik

Gyümölcslé – az egészségesnek álcázott cukoradag

Tej

Alternatív tejek, növényi italok

Teák, junior italok és üdítők

Mindent ehet a baba – de mi az a minden?

Az egészséges családi menü

Színeset, fűszereset

Az Okostányér gondolkodik helyetted!

Zöldség-gyümölcs

Szénhidrátok

Fehérjék

VAS, ZSÍR, ENERGIA – A BABÁK OKOSTÁNYÉRJA

Vasat a kis vasgyúróknak

Jó vasforrások (a legmagasabb vastartalomtól a legalacsonyabbig)

Zsírból lettünk, zsírrá leszünk

Halfogyasztás és higanytartalom

A kivételek, amik erősítik a szabályt

Hozzáadott cukrot ne, később is csak keveset

Mézet egyéves korig ne

Sót csak keveset

Nyers vagy nem megfelelően kezelt húsok, halak, tojás

Nyers, nem pasztörizált tej és tejtermékek

Füstölt termékeket ne

Ultrafeldolgozott késztermékeket ne

HOGYAN KÍNÁLJUK AZ ELSŐ FALATOKAT?

Egy, két, há – a napi étkezések száma

A változatosság tényleg gyönyörködtet?

Fő a biztonság

A kínálás szabályai

Ételek babakompatibilis formában

Ha visszajön az étel, az is oké!

Vágd, aprítsd, darabold

Allergia: még mindig no para

Megtervezem, tehát vagyok

Így kezdd

„Nem vagyok konyhatündér!”

Love it, like it, learn it

EGÉSZSÉGES RECEPTEK AZ EGÉSZ CSALÁDNAK

7 reggeli

Málnás-kókuszos zabszeletek

Bébispenótos banacsinta

Törökmogyorós-almás zabkása

Gombás, rukkolás omlettcsíkok

Tonhalas avokádókrém pirítóssal

Cukkinis-kefires zablepény

Pumpkin spice köleskása

7 kisétkezés

Fahéjas puha csicserikeksz

Mandulás édesburgonyakeksz

Meggyes-mákos zabmuffin

Ricottás banánkenyér

Céklás fehérbabkence

Lilakáposztás hummusz

Diós gombapástétom

7 főétkezés

Brokkolis krumplipüré kakukkfüves, citromos sült csirkecombbal

Quinoás lazactallér édesburgonya-pürével

Sült karfiolos és paprikás penne édesburgonyás húsgolyókkal

Görög mentás, karalábés borsópüré lime-os garnélával

Mangós vöröslencsedahl pirított tofucsíkokkal

Céklás hajdinarizottó cukkinis csirketallérokkal

Marokkói kuszkuszos frittata pisztáciás sült paprikás padlizsánkrémmel

Felhasznált irodalom

Külön köszönet

Sokan a hozzátáplálás szó hallatán csak az evésre vagy az etetésre gondolnak, holott annál sokkal, de sokkal többet jelent. A baba az emberi élet legérzékenyebb fejlődési szakaszában van ekkor – olyan, akár egy minikutató: figyel, megfigyel, összehasonlít, így edzi kognitív és figyelmi funkcióit. Emlékszik rá, hogy a banán csúszós, a kenyér morzsálódik, az uborka pedig hideg és roppan. Próbálkozik, következtet, új stratégiákat talál ki. A gondolkodás, az észlelés-érzékelés, a figyelem és az emlékezet is dolgozik, miközben mi sokszor csak annyit látunk: „játszik az étellel”. Igen, csakhogy ez a játék az idegrendszer fejlődése.

Ugyanakkor nem csupán az értelmi és mozgásos képességek kibontakozásának terepe ez. Ebben az időszakban alapozódik meg a saját test tudatos megtapasztalása, és az etetőszékben formálódnak az első énhatárok is. Amikor a baba elfordítja a fejét, letolja a tányért vagy összeszorítja a száját, az autonómiát, a nemet mondás jogát és képességét gyakorolja. És ami talán a legfontosabb: a közös családi étkezések során most rögzül az evéshez kapcsolódó öröm és a társas élmény, amely egy életre meghatározhatja a táplálkozáshoz való egészséges, felszabadult viszonyát.

A WHO meghatározása szerint a hozzátáplálás időszaka általában féléves kortól körülbelül kétéves korig tart. Ez egybeesik az első 1000 nap végével, vagyis azzal a rendkívül szenzitív fejlődési időszakkal, amely alatt a táplálkozás kiemelt szerepet játszik az optimális növekedésben, az idegrendszeri fejlődésben és a hosszú távú egészségi mintázatok alakulásában. Ebben az időszakban fontos, hogy a gyermek minél változatosabb, természetesebb, valódi ételekkel találkozzon jó hangulatú családi étkezések során, ahol a cél nem bizonyos ételek vagy mennyiségek elfogyasztása, hanem a kapcsolódás: egymással, önmagunkkal és az étellel.

A hozzátáplálás időszaka ma sok családban azonban nemcsak izgalmas mérföldkő, hanem bizonytalanságokkal teli életszakasz is. Az elmúlt évtizedekben egymást váltó ajánlások, táblázatok, marketingüzenetek és generációs minták alakították azt a közeget, amelyben a szülők ma döntéseket hoznak. Könnyű elveszni ebben az információs zajban, és könnyű elkezdeni kételkedni abban, hogy vajon jól csináljuk-e. A hozzátáplálás sokszor teljesítménykérdéssé válik: mikor kezdjük, nem túl korai-e, nem túl késő-e, elegendő-e a bevitt mennyiség. A bizonytalanság nem a mai szülők hibája. Egy hosszú történeti és társadalmi folyamat eredménye, amelyben a szakértői rendszerek, az élelmiszeripar és a generációkon át öröklődő minták évszázadokon át formálták azt a rendszert, amelyben a baba gyakran passzív alanya az etetésnek. Pedig ideális esetben nem az ételek méricskéléséről, hanem a találkozásról szól ez az időszak: a baba új ízekkel, textúrákkal és a közös étkezésekkel ismerkedik, és – ami talán a legfontosabb – a saját testi jelzéseivel. Amellett, hogy mit eszik, az is meghatározó számára, hogy milyen élményként éli meg az étkezést, és milyen minták rögzülnek benne ezekben a hónapokban.

Az elmúlt évszázadban hagyományossá és széles körben elfogadottá vált, hogy a hozzátáplálást pürékkel, kanalas etetéssel kezdjük, ami sok családban hosszú hónapokon át meghatározza az étkezések formáját. Ugyanakkor a nemzetközi ajánlások egyre hangsúlyosabban hívják fel a figyelmet arra, hogy a textúrákat fontos időben bevezetni, hogy a rágási készségeket megfelelően sajátítsák el a gyerekek, és az orális motoros fejlődés se szenvedjen csorbát. Az Egyesült Királyságban például már a hozzátáplálás kezdetétől támogatják a puha, kézbe fogható ételek kínálását, Kanadában pedig azt javasolják, hogy legkésőbb 9 hónapos korig ismertessük meg a babát a darabos ételekkel. Vagyis a nemzetközi gyakorlatban egyre egyértelműbb, hogy még a hagyományos, pürés hozzátáplálás esetén sem ajánlott túl hosszú ideig kizárólag homogén állagú ételeket kínálni.

Sok szülő tapasztalja azt, hogy a baba elutasítja a kanalat és az etetést. Ők maguk akarják megfogni az ételt, hiszen az ösztöneik hajtják őket, hogy felfedezzenek, próbálkozzanak, próbálgassanak a saját kezükkel, szájukkal, érzékszerveikkel. Az elmúlt évtizedekben a pürével és kanállal történő etetés annyira a köztudat részévé vált, hogy a legtöbben nem is gondolnak arra, hogy van más megoldás is. Pedig a kanalas etetés még azokból a napokból maradt velünk, amikor a szülőknek azt javasolták, hogy a hozzátáplálást pár hetesen vagy 3-4 hónaposan kezdjék el – amikor a babák még valóban túl picik ahhoz, hogy maguk vezessék a kanalat a szájukhoz vagy vegyenek kézbe falatkákat. Ma már tudjuk, hogy a kisbabáknak nagyjából 6 hónapos korukig nincs szükségük más táplálékra az anyatejen vagy tápszeren kívül, és a szervezetük sincs igazán felkészülve rá. Ez az az életkor, amikor a legtöbb baba már rendelkezik azokkal a készségekkel, amelyek lehetővé teszik az önálló ismerkedést az ételekkel.

Fontos tudni, hogy a kanalas etetés és a falatkás hozzátáplálás között valójában nincs éles határvonal. Gyakran hajlamosak vagyunk merev, egymást kizáró kategóriákban gondolkodni, pedig a kettő tökéletesen megfér egymás mellett: egy baba nyugodtan ehet pürés állagú ételeket – például sűrűbb zabkását, görög joghurtot vagy hummuszt –, miközben a saját tempójában, a kezével vagy egy neki átadott kanállal önállóan fedezi fel azokat. Épp ezért a mai, a babák önállóságát és aktív részvételét hangsúlyozó szemléletek nem forradalmat jelentenek, inkább visszatérést egy természetesebb, a gyermek kompetenciáját tiszteletben tartó úthoz.

A babák önállóságát és aktívrészvételét hangsúlyozó szemléletek nem zárják ki a kanalas, más néven pürés etetést. Ezek között a módszerek között nincs éles határvonal.

Az elmúlt években egyre többet hallhatunk a BLW-ről, vagyis a baby-led weaningről (magyarul a baba által vezetett hozzátáplálásról). Sokan modern trendként tekintenek rá, valójában azonban sokkal inkább egy ősibb szemlélet új köntösben, amely feloldja a „vagy püré, vagy falatka” hamis dilemmáját, és az etetés helyett végre az önálló evésre, illetve a közös étkezés örömére helyezi a hangsúlyt.

Az én utam

Hosszú és kacskaringós út vezetett odáig, hogy ma így gondolkodom a hozzátáplálásról és a családi étkezésekről. Amikor megismerkedtem Zolival, a férjemmel, egyszer megkérdezte tőlem, hogy tudok-e főzni. Én teljes meggyőződéssel rávágtam: „Ne viccelj, mindenki tud, akinek van internete és tud olvasni!” Majd egy pillanattal később visszakérdeztem, hogy jó, de amúgy hogyan kell bekapcsolni a főzőlapot? Mert addig életemben nem használtam.

Hiába voltam még felnőttként is járatlan a főzés tudományában, mindvégig velem volt az a gyerekkori tapasztalat, ami később az ízek és a táplálkozás irányába vezetett, és ennek a könyvnek a megszületéséhez is hozzájárult – a jelentőségét csak néhány évvel ezelőtt értettem meg. Édesanyám már a 80-as években jógázott és vegetáriánus volt, így a 90-es években a mi otthonunkban reformkonyha működött: rántott hús helyett rántott krumpli került az asztalra, a pörkölt tofuval vagy brokkolival készült, a bolognai pedig szójából. Akkoriban ezt teljesen természetesnek vettem, ma már azonban szülőként és szakemberként is látom, mekkora ajándék volt ilyen ízek és ilyen szemlélet mellett felnőni. Valószínűleg ez is hozzájárult ahhoz, hogy ma küldetésemnek tekintem támogatni a családokat abban, hogy gyermekeik számára hasonlóan pozitív alapokat teremthessenek.

Mint ahogy az előző sztoriból kiderült, fiatalon, egyetemistaként nem töltöttem sok időt a konyhában. A férjemmel való megismerkedésünk előtt az étrendem nagyjából egy stabil, ismétlődő kör volt: csirkemell, tonhal, saláta, zabkása, túró, alma – és kész. Nem főztem. Aztán a kapcsolatunkkal együtt ez is elkezdett változni, a fiunk érkezésével pedig egészen új értelmet nyert.

A hozzátáplálás iránti kíváncsiságommal párhuzamosan egyre mélyebbre ástam magam a témában. Esténként szakirodalmat olvastam, kutatásokat kerestem, nemzetközi ajánlásokat hasonlítottam össze, és próbáltam megérteni, hogy a rengeteg, gyakran egymásnak is ellentmondó tanács között mi az, amit valóban tudományos bizonyítékok támasztanak alá.

Közgazdász végzettséggel, egészségügyi és gyógyszeripari marketing területen dolgoztam ekkor, így testközelből láttam, hogyan formálják döntéseinket a gondosan megtervezett üzenetek, és hogyan működik a health washing, vagyis miként válik egy termék „egészségessé” a megfelelő szavak és jelölések segítségével. Ez a tapasztalat megtanított arra, hogy minden állítás mögött a bizonyítékokat keressem, és ne fogadjak el semmit pusztán azért, mert sokszor ismétlik. Ekkor találkoztam a BLW szemléletével is, amely tökéletesen összecsengett azzal, amit a gyermekek önállóságáról, fejlődéséről és a családi étkezésekről addigra én is gondoltam.

A kezdeti kíváncsiságból idővel hivatás lett. Először táplálkozási tanácsadóként kezdtem segíteni a családokat, majd receptfejlesztőként, gyermek receptkönyv szerzőjeként, online és személyes kurzusok, előadások készítőjeként azon dolgoztam, hogy minél több család tapasztalhassa meg, hogy hogyan lehetnek a családi étkezések egyszerre egészségesek, változatosak, élvezetesek és persze finomak.

Az évek során egyre inkább azt találtam, hogy a hozzátáplálás és a kisgyermekkori táplálás – beleértve a válogatósság kérdését is – a felnőttkori étkezési szokások egyik legfontosabb alapozó időszaka. Az étkezés több, mint puszta táplálkozás: kapcsolódás, mintázat és hosszú távon az identitásunkat is formáló élmény. A gyerekek számára ezért a megfelelő tápanyagbevitel biztosítása mellett az is fontos, hogy egészséges, örömteli és hosszú távon fenntartható kapcsolatot alakítsanak ki az ételekkel és az étkezésekkel. A legfontosabb alapelvvé az vált számomra, hogy a gyermek az étkezések aktív, fejlődő, önszabályozásra képes résztvevője.

A családokkal végzett munka és a saját tanulmányaim során egyre inkább kirajzolódott előttem, hogy a legtöbb étkezési nehézség jóval túlmutat magukon az ételeken. Ahogyan a felnőttek életmódváltási nehézségei sem egyszerűen információhiányból fakadnak, úgy a kisgyermekkori étkezési elakadások hátterében is gyakran mélyebb pszichológiai folyamatok húzódnak meg. Egy idő után azt vettem észre, hogy a szülőkkel folytatott beszélgetések középpontjában ritkán a brokkoli vagy a zöldség áll. Sokkal inkább a szülői szorongás, a kontroll, az önállóság, a családi minták és az a kérdés, hogyan tanul meg egy gyermek bízni a saját testében. Ekkor értettem meg azt is, hogy a válogatósságot nem lehet csak táplálkozástudományi oldalról megérteni. Ahhoz, hogy valóban segíteni tudjunk a családoknak, ismernünk kell a gyermek fejlődését, a kötődést, a családi dinamikát és az evés pszichológiáját is.

Ez a felismerés vezetett oda, hogy pszichológiát kezdtem tanulni, és képződő (gasztro)pszichológusként egyre mélyebben foglalkozom a táplálás és a táplálkozás lélektanával. Nagy hatással volt rám dr. Lukács Liza és dr. Forgács Attila munkássága, akiket bátran nevezhetünk a hazai evéspszichológiai és gasztropszichológiai szemlélet úttörőinek. Bár ez a tudományterület még folyamatosan fejlődik, meggyőződésem, hogy a jövőben egyre fontosabb szerepe lesz annak megértésében, hogyan alakul az ember kapcsolata az ételekkel már élete legelső éveiben.

Ma már a táplálást testi-lelki folyamatként szemlélem, amelyet a generációs minták, az önszabályozás fejlődése és a családi rendszer működése egyaránt alakít. Pszichológus férjemmel küldetésként tekintünk a munkánkra: együtt dolgozunk azon, hogy a családok testi és lelki egészségét komplex módon támogassuk, mert hisszük, hogy az étkezés egyszerre jelent táplálkozást, emberi kapcsolatokat, tanulást és hosszú távú identitásformáló élményt.

Világjáró családként – hétéves fiunkkal eddig több mint hetven országban jártunk, és egy évet Nicaraguában éltünk – személyesen is megtapasztaltuk, hogy az étkezés kultúrákon átívelő közös nyelv. A konyha és az asztal körüli együttlét mindenhol az egyik legerősebb közösségformáló erő. Az utazások során új ízekkel, alapanyagokkal és fűszerekkel ismerkedtem meg, miközben azt is megtapasztaltam, hogy a kisgyermekek táplálására nincs egyetlen, mindenhol érvényes megközelítés. Talán ennek is köszönhető, hogy mindig igyekszem a hazai ajánlások mellett más országok szakmai irányelveit és tudományos ajánlásait is megismerni. Hiszem, hogy ezek összevetése gazdagítja a szemléletünket, és segít árnyaltabban gondolkodni a hozzátáplálásról. Az utazások gasztronómiai élményei a receptjeimben is visszaköszönnek, mert szeretném megmutatni, hogy az egészséges családi étkezések egyszerre lehetnek táplálók, változatosak és izgalmasak.

Ez a négyes szemlélet – a marketingkritikai rálátás, a gyakorlati táplálkozási tapasztalat, a pszichológiai megközelítés és a nemzetközi perspektíva – adja ennek a könyvnek az alapját. A célom, hogy ne csak arra adjak választ, mit és hogyan kínáljunk a babának. Legalább ennyire fontosnak tartom annak megértését is, hogy milyen társadalmi és kulturális hatások, családi minták és belső meggyőződések alakítják a döntéseinket szülőként. Meggyőződésem, hogy a hozzátáplálás csak akkor érthető meg igazán, ha a gyermek fejlődését, a család működését és az étkezések mögött meghúzódó pszichológiai folyamatokat is figyelembe vesszük.

Éppen ezért ez a könyv több szeretne lenni egy gyakorlati útmutatónál. Segít megérteni, hogyan jutottunk idáig, és hogyan találhatunk vissza egy nyugodtabb, tudatosabb alaphoz. Nem egy újabb szigorú szabályrendszert szeretne adni, és nem egyetlen helyes utat kíván kijelölni. Inkább egy tudományos alapokon nyugvó, mégis gyakorlatias és emberközeli szemléletet szeretne átadni, amely a bizalomra épül: a gyermek kompetenciájába vetett bizalomra és a szülői intuíció megerősítésére.

Bízom benne, hogy ez a könyv kapaszkodót, megerősítést és szakmailag megalapozott iránymutatást nyújt mindazoknak, akik szeretnének tudatos, nyugodt és bizalomra épülő alapokat teremteni a következő generáció táplálkozási kultúrájában. Jó olvasást, jó étvágyat és sok örömteli közös családi étkezést kívánok!

BLW vagy nem BLW, ez valójában nem kérdés

Fontos már itt, a bevezetőben tisztázni, hogy mi is az a BLW (baby-led weaning, azaz a baba által vezetett hozzátáplálás), és miért kap ekkora hangsúlyt a könyvben. A módszer lényege röviden az, hogy a csecsemőt nem a szülő eteti, hanem a baba a kezdetektől fogva maga veszi el, fogja meg és teszi a szájába a számára biztonságosan előkészített ételeket. Ez a szemlélet a könyv egyik alapmódszere és fő iránytűje, de – ahogy azt az előzőekben is láthattuk – egyáltalán nem zárja ki a kanalas vagy pürés etetést sem. Épp azért beszélek róla rögtön az elején, mert a BLW sokkal inkább egy rugalmas, bizalomra épülő keretrendszer, amely tökéletesen integrálható a családi étkezésekbe.

A legtöbb család, aki beleszeret a baba által vezérelt hozzátáplálás módszerébe, nem azért teszi, mert trendi, hanem mert természetes. Egyszerű. Életszerű. Nincsenek táblázatok, nincs méricskélés, nem kell pürésíteni. A BLW valószínűleg az idők kezdete óta létezik, hiszen a kicsik így ehettek a bébiételek és a turmixgépek előtti időkben. Önmagában nem forradalmi gondolat, hogy 6 hónapos kortól olyan ételt kínálunk a babának, amelyet maga is képes megfogni és amit maga a család is fogyaszt. A BLW abban különbözik a többi módszertantól, hogy az önálló evést tekinti kiindulópontnak, és nem a kanalas etetést.

A BLW az önálló evést tekinti kiindulópontnak.

A BLW egyik alapgondolata, hogy nagyjából féléves koruktól a babáknak már megvannak azok a fejlődési képességeik, amelyek lehetővé teszik az önálló evést. A hangsúly ezért inkább azon van, hogy a baba a családdal együtt, a közös étkezések során, a számára biztonságosan kínált ételekből maga ehessen. Ez azonban nem azt jelenti, hogy a BLW-ben ne ehetnének vagy ennének a babák pürés állagú ételt. Ha a család étrendjének része például a burgonyapüré, sűrűbb zabkása, görög joghurt vagy hummusz, ezek ugyanúgy helyet kaphatnak a baba étrendjében is. A különbség inkább abban áll, hogy a BLW az önálló felfedezésre, a közös étkezésekre és a családi ételekhez való kapcsolódásra épül a külön ételekkel külön időpontban történő etetés helyett. A gyermek saját kezeivel és érzékszerveivel fedezheti fel a családi ételeket, ami támogatja a kapcsolódást és a szociális tanulást is.

Sokan ott csúsznak félre, hogy a hozzátáplálást mennyiségi evésként képzelik el: ha sokat eszik, az jó, ha csak kóstolgat, az rossz. A BLW viszont eleve abból indul ki, hogy az elején a mennyiségek helyett a tapasztalatszerzés és az ismerkedés számít – ez nagyon sok felesleges stresszt levesz a szülőkről.

A BLW az önálló felfedezésre, a közös étkezésekre és a családi ételekhez kapcsolódásra épül.

BLW egyik legfőbb előnye az, hogy a babát egyenrangú partnerként, nem pedig passzív résztvevőként kezeljük. Bizalmat szavazunk a babának és magunknak is, hogy merjük követni az ösztöneinket, és azoknak megfelelően cselekedni annak ellenére, hogy a környezetünkben nem feltétlen ezt láttuk. A baba a kezdetektől fogva azt eszi, amit az (ideális esetben kiegyensúlyozottan és változatosan étkező) család többi tagja, miközben az önálló evéssel a finommotorikáját is fejleszti: egészen kicsi kortól kísérletezhet a tálcáján az ételek érintésével, megfogásával, ellentétben azokkal a csecsemőkkel, akiket pürével etetnek, és sokszor fogni kell a kezüket, hogy ne verjék ki a kanalat a felnőtt kezéből.

Csipeget, megfogja, forgatja, megpróbálja pont úgy megmarkolni, hogy ne csússzon ki. Először csak a nagyobb falatok mennek, aztán egyszer csak észrevesszük, hogy már a rizsszemet is két ujjal próbálja felcsippenteni. Később pedig teljesen természetesen nyúl majd az evőeszközök felé is – nem azért, mert tanítjuk, hanem mert belülről jön az igény, hogy ő is úgy csinálja, mint mi.

A szem-kéz koordináció fejlődése még látványosabb. Eszünkbe sem jut, mennyire bonyolult mozdulatsor az, hogy valamit megfogok, megtartom, elindítom a szám felé, közben nem ejtem le, nem fordítom el rossz szögben, és végül be is találok a számba. A fiunkon én konkrétan láttam, mennyire nehéz ez elsőre: rengeteg próbálkozás, sok mellément falat, és közben mégis olyan büszke volt magára, amikor összejött. Ez a kompetenciaélmény aranyat ér.

A közös családi étkezések, a változatos textúrák és ételek támogathatják a szókincs bővülését és az érzelmek kifejezését is. Természetesen ehhez elengedhetetlen a szülő, aki végig beszél a babához: „most banánt eszel”, „ez roppan”, „ez meleg”, „ez savanykás”, „most megfogtad, ügyes vagy”.

A BLW ugyanannyira szól a babáról, mint a szülőről.

A BLW rólunk, szülőkről is szól, hogy képesek vagyunk-e elengedni a kontrollt, a mennyiségek figyelését, az állandó „csinálnom kell valamit” érzését. Sok szülő számára ez az elején kifejezetten szorongató, hiszen generációkon át azt tanultuk, hogy az evés irányítása a felnőtt felelőssége. A BLW viszont lassan, lépésről lépésre új mintát tanít: jelen lenni, megfigyelni, megtartani, de nem beavatkozni. Ez idegrendszeri szinten is hat. A szülő megtapasztalja, hogy nem történik baj attól, ha nem kontrollál mindent, és hogy a gyermek képes megoldani dolgokat nélküle is. Sokszor ez az élmény nemcsak az étkezésekre marad hatással, hanem átszivárog más területekre is: alvásra, játékra, határokra, önállóságra. Dr. Vekerdy Tamás pszichológus sokszor beszélt arról, hogy az önállóság és önbizalom csökkenti a dacot, és ha támogatjuk az életkornak megfelelő autonómiát, akkor „később sokkal kevesebb bajunk lesz vele – és egymással”. A BLW ezért jóval több egy hozzátáplálási módszernél: a szülő számára is egy szemléletformáló tanulási folyamat, amely a gyermekbe vetett bizalmat és a saját szülői önbizalmat egyaránt erősítheti.

A BLW egyik kevésbé látványos, mégis nagyon mély hatása, hogy a baba már egészen korán megtapasztalja: a teste az övé. Ő dönt arról, hogy a felkínált ételből mi kerül a szájába, mikor és mennyi. Mindez egyben a testhatárok és az autonómia első, nagyon korai gyakorlása is. A baba megtanulja, hogy a saját jelzései számítanak, hogy van beleszólása abba, mi történik vele. Ez a tapasztalat később messze túlmutat az étkezésen: hozzájárul ahhoz, hogy a gyermek képes legyen felismerni és kifejezni a saját határait és érzéseit, érzeteit (éhség- és teltségérzet), nemet mondani, megállni, ha már elég volt.

A BLW a testtudatosság mellett hosszú távon támogathatja a reziliencia és a frusztrációtűrés fejlődését is, hiszen sokat kell próbálkozni: leesik a falat, kicsúszik az ujjak közül, nem találja el a száját, elkenődik. És ez teljesen rendben van. A BLW egyik nagy ajándéka, hogy nem vesszük el ezeket a pillanatokat azzal, hogy azonnal segítünk, vagy megoldjuk helyette. A baba gyakorol, és közben megtapasztalja, hogy a nehézség a tanulás fontos része. Ez a próbálkozás-kudarc-újrapróbálás minta az alapja a frusztrációtűrésnek és a kitartásnak.

A BLW-s babák már az elejétől sokkal többféle étellel találkozhatnak – persze csak akkor, ha a család tudatosan figyel a változatos és egészséges étkezésre. Amennyiben a családok tudatosan készülnek a hozzátáplálásra, és szükség esetén megreformálják a saját étkezésüket, akkor nagyobb valószínűséggel és arányban fognak egészségesen táplálkozni – ideális esetben a gyermekünk és az ilyen fajta hozzátáplálás megkezdése nagy motiváció lehet számunkra. Sajnos kutatások is kimutatják, hogy egyéves kor felett csökken a szülők motivációja arra, hogy változtassanak az étkezési szokásaikon, így ezt érdemes lehet kihasználni. Egy 2023-as brazil vizsgálatban például azok a családok, akik BLISS-módszer szerint (a BLW egy módosított, a megfelelő vasbevitelre, energiaellátottságra és a biztonságos ételkínálásra nagyobb hangsúlyt fektető változata) kezdték a hozzátáplálást, 28%-kal kisebb valószínűséggel kínáltak ultrafeldolgozott élelmiszereket gyermeküknek az első életévben, mint a hagyományos kanalas hozzátáplálást követő családok.

A baba úgy ismeri meg az ételeket, ahogy azok valóban kinéznek. Így kisebb eséllyel fordulhat elő, hogy pürében megeszi a brokkolit, de amikor egészben meglátja, már idegenként tekint rá. A baba megtanulja, melyik ételnek milyen az íze, állaga és megjelenése, hiszen az alapanyagok nem feltétlenül kerülnek egymással összeturmixolva elé.

A hozzátáplálás lényege, hogy a baba fokozatosan bekapcsolódjon a család étkezéseibe. Nincs éles határvonal, nem történik egyik napról a másikra váltás. Ez különösen igaz akkor, ha a kezdetektől a család asztalánál, közös étkezések során zajlik az ismerkedés az ételekkel. Ilyenkor a változás inkább fokozatos átalakulás: a baba egyre ügyesebb lesz, egyre többet eszik, egyre inkább a család teljes jogú tagjaként vesz részt az étkezéseken. Nem nekünk kell az etetőszékhez alkalmazkodnunk, hanem ő találja meg a helyét a családi asztalnál.

„…megtanulni élvezni és enni ugyanazokat az ételeket, amelyeket a szülők is esznek – ez a kisbabák és gyerekek alapvető és velük született túlélési készsége.”

ELLYN SATTER DIETETIKUS

Ideális esetben a család étkezése már a kezdetektől igazodik a gyermek igényeihez. Az ételek egyszerűbbé és természetesebbé válnak, több valódi alapanyag kerül az asztalra, és idővel szinte észrevétlenül alakul át az egész család étkezési kultúrája. Sokszor, mire eltelnek az első hónapok, már nem is szeretnénk visszatérni a korábbi mintákhoz. A hozzátáplálás idővel a család mindennapjainak természetes részévé válik: közös étkezések, közös főzések, azaz közös élmények örömteli terepévé.

Hogyan épül fel a könyv, és hogyan használd?

Ahogy az eddigiekből is láthatod, ez a könyv nem egy hagyományos, merev szabályokat, grammokat és szigorú táblázatokat felsoroló etetési napló. Sokkal inkább egy szemléletformáló útmutató, amely a gyermek fejlődését, a család működését és az evés pszichológiáját helyezi a középpontba.

Az első felében a hozzátáplálás elméleti, pszichológiai és tudományos hátterét járjuk körbe. Megnézzük, mit tanítanak nekünk az első 1000 nap tapasztalatai az ízpreferenciák kialakulásáról, hogyan hatnak ránk a múltból hozott generációs evésmintáink, és miért viselkedik a gyermekünk úgy az asztalnál, ahogy (legyen szó dobálásról, dacról vagy épp válogatósságról). Ebben a részben vesszük sorra a legfrissebb nemzetközi ajánlásokat, a hozzátáplálás történelmi evolúcióját, és eloszlatjuk azokat a makacs tévhiteket is, amelyek a mai napig feleslegesen frusztrálják a szülőket. Szintén itt foglalkozunk a modern élelmiszeripari marketing hatásaival, a bébiételek, babanasik és tasakos pürék valódi arcával.

A könyv második fele pedig a mindennapokhoz ad kézzelfogható segítséget. Itt lépésről lépésre végigvesszük, honnan tudhatod biztosan, hogy a kisbabád készen áll a hozzátáplálásra, milyen (és milyen kevés!) eszközre van valójában szükségünk, hogyan kezeljük a pürék és falatkák kérdéskörét, és miként tudjuk a babát a legkönnyebben bevonni a közös családi étkezésekbe. Végül, de nem utolsósorban, ez a rész tartalmazza azokat a recepteket és gyakorlati tippeket is, amelyek megmutatják: az egészséges családi étkezések egyszerre lehetnek táplálók, változatosak és izgalmasak. A receptekben nemcsak a hazai ízek, hanem a világjáró utazásaink gasztronómiai élményei is visszaköszönnek, hogy inspirációt adjanak a mindennapi főzéshez.

Olvashatod az elejétől a végéig, ha egy átfogó, mély megértést szeretnél kapni a gyermekkori táplálás és a gasztropszichológia világáról, valamint a saját ételhez fűződő viszonyodról. Ha viszont már nyakig benne vagytok a maszatolásban, és azonnali gyakorlati kapaszkodóra, iránymutatásra vagy egy jól bevált receptre van szükséged, nyugodtan lapozz egyből a gyakorlati részhez vagy az adott problémát (például a darabos ételekre váltást vagy a megfelelő pohárválasztást) tárgyaló fejezethez.

A legfontosabb: ne úgy tekints erre a könyvre, mint egy újabb szigorú szabályrendszerre vagy egy kipipálandó feladatlistára. Használd inkább támogató, tudományos alapokon nyugvó iránytűként, amely segít visszatalálni a saját szülői intuíciódhoz és a gyermeked kompetenciájába vetett bizalomhoz.