Julia Cameron

A
MŰVÉSZ
ÚTJA

Útmutató a kreatív énünk
felfedezéséhez

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Cameron: The Artist’s Way:
A Spiritual Path to Higher Creativity

Jeremy P. Tarcher/Perigee Books,
Putnam Publishing Group, New York, 1992

Copyright © Julia Cameron, 1992, 2002, 2016

Published by arrangement with Black Inc., the David Black
Literary Agency, 335 Adams Street, Suite 2707, Brooklyn, NY, USA.

Hungarian translation © Simóné Avarosy Éva jogutódja, 2013, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Fordította Simóné Avarosy Éva

A jubileumi kiadások előszavait és a
Kérdések és válaszokat fordította Kurta Zsuzsanna

Negyedik, bővített és javított kiadás

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztette Kurta Zsuzsanna

Olvasószerkesztő Ferencz-Fehér Dorottya

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-748-3

Tartalom

Előszó

Előszó A művész útja harmincadik évfordulós kiadásához

Bevezetés

Szellemi elektromosság: Az alapelvek

Az alapvető eszközök

1. hét: A biztonságérzet helyreállítása

Árnyművészek • Belső ellenségeink: a káros hiedelmek • Belső szövetségeseink: a megerősítő fegyverek • Kreatív megerősítések • Feladatok • Számvetés

2. hét: Az identitás helyreállítása

Gondolkodjunk egészségesen • Kártékony játszótársak • Őrjítők • Kételyek • Figyelem • Úti szabályok • Feladatok • Számvetés

3. hét: Az erő érzetének helyreállítása

Harag • Szinkronicitás • Szégyen • A kritika kezelése • Egy kis belső nyomozás – gyakorlat • Haladás • Feladatok • Számvetés

4. hét: A belső egység érzetének helyreállítása

Őszinte változások • Eltemetett álmok – gyakorlat • Olvasásmegvonás • Feladatok • Számvetés

5. hét: A lehetőségek érzetének helyreállítása

Korlátok • A folyó megtalálása • Az erénycsapda • Erénycsapda – kvíz • Tiltott örömök – gyakorlat • Kívánságlista – gyakorlat • Feladatok • Számvetés

6. hét: A bőség érzetének helyreállítása

A Nagy Alkotó • Fényűzés • Számoljunk – gyakorlat • Pénzőrület – gyakorlat • Feladatok • Számvetés

7. hét: A kapcsolódás érzetének helyreállítása

Megfigyelés • Kockázat • Irigység • Irigységtérkép – gyakorlat • Régészkedés – gyakorlat • Feladatok • Számvetés

8. hét: A lelkierő helyreállítása

Túlélés • Az elefántcsonttorony • Veszteségnek látszó nyereségek • Kor és idő: eredmény és folyamat • Töltsük ki a formát • Korai mintaalkotások – gyakorlat • Megerősítések • Feladatok • Számvetés

9. hét: Az együttérzés helyreállítása

Félelem • Lelkesedés • Alkotói sarkon fordulások • A gátak áttörése • Feladatok • Számvetés

10. hét: Az önvédelem érzetének helyreállítása

Az ösvény veszélyei • Munkamánia • Aszály • Hírnév • Versengés • Feladatok • Számvetés

11. hét: Az autonómia érzetének helyreállítása

Elfogadás • Siker • A sport mint zen • Művészoltár • Feladatok • Számvetés

12. hét: A hit érzetének helyreállítása

Bizalom • Rejtély • Játszótársunk, a képzelet • Szökési sebesség • Feladatok • Számvetés

Kreativitási szerződés

Utószó

A művész útja • Segítő szavak

A művész útja – Kérdések és válaszok

Bevezetés • Kérdések és válaszok

Útmutató a kreatív csoportoknak

Irányelvek

1. melléklet: Útravaló

Alkossunk megszentelt kört • A megszentelt kör • A megszentelt kör szabályai • A művész imája

2. melléklet: Útjelzők

Előszó A művész útja tizedik évfordulós kiadásához

Bevezető A művész útja huszonötödik évfordulós kiadásához

A szerzőről

Előszó

Amikor először találkoztam ezzel a könyvvel, hamar világossá vált számomra, hogy a címe kissé félrevezető. A művész útja valójában nem művészeknek szól. Nem festőknek, zenészeknek vagy íróknak.

Hanem mindenkinek, aki valaha elhallgattatta magát.

Aki megtanulta, hogy ne akarjon túl sokat, ne foglaljon túl sok helyet, ne legyen túl hangos, túl érzékeny, túl kíváncsi, túl önmaga. Legyen pontosan akkora és olyan, ahogy senkit nem zavar.

Ez a könyv mindannyiunknak szól.

Julia Cameron módszerének egyik legnagyobb erénye, hogy segít felismerni azt a belső kritikust, aki gyakran észrevétlenül kíséri végig az életünket. A hangot, amely kétségbe vonja az értékünket, megkérdőjelezi a vágyainkat, és rendre lebeszél bennünket arról, hogy kipróbáljunk valamit, ami fontos lenne számunkra. Ehhez pedig egy három hónapos programot kínál, hétről hétre gyakorlatokon keresztül fogva a kezünket addig, míg nem találkozunk önmagunkkal.

Nem szeretem az olyan túlzónak tűnő kifejezéseket, mint az „ez a könyv megváltoztatta az életem”, de a reggeli jegyzetelés – a könyv alapgyakorlata, a közvetlenül ébredés utáni, szabad naplóírás – teljesen megváltoztatta azt a szemüveget, amin keresztül szemléltem az addigi életem. Aminek hatására észrevétlenül fókuszt váltottam. Elcsendesedett a zaj, világossá vált a lényeg. Például hosszú évek után sikerült kilépnem egy toxikus közegből, amire lassan az egészségem kezdett rámenni, de meggyőződésem volt, hogy az adott közeg nélkül elképzelhetetlen az életem.

Vagy a fiunk örökbefogadási folyamata is pont akkor indult, amikor ennek a programnak a közepén voltam, vagy mikor meghoztam a döntést, miszerint fizikusból elkezdem segítő szakemberré átképezni magam. Nem tudom azt mondani, hogy mindez csak ennek a módszernek köszönhető, de tény, hogy az elmúlt évtizedem legfontosabb fordulópontjait végigkísérte.

Ezért is örültem leírhatatlanul annak, hogy meghallva kérésem, az Open Books Kiadó újra elérhetővé teszi A művész útját Magyarországon. Mert minden olyan módszernek híve vagyok, amit otthon, egy füzettel a kezünkben el tudunk kezdeni, és érezhető változást hoz az életünkbe, hisz nem mindig van lehetőségünk segítő szakemberhez eljutni (vagy akár nem állunk készen rá), de a változás mindenkinek jár.{1}

A művész útját ezért nem receptkönyvként érdemes olvasnod, hanem útitársként. Nem azért, hogy minden kérdésedre választ adjon, hanem hogy segítsen jobb kérdéseket feltenni. Nem azért, hogy megjavítson téged, hanem hogy emlékeztessen: talán nem is javításra van szükséged, hanem arra, hogy újra kapcsolatba kerülj önmagaddal.

A könyv legidőtállóbb része számomra éppen ez: hogy az alkotást nem kiváltságként kezeli, hanem alapvető emberi kapcsolódásként. Nem azt kérdezi, elég tehetséges vagy-e, hanem azt, mikor és miért tanultad meg nem komolyan venni a saját vágyaidat. A belső kritikus, a perfekcionizmus, az öncenzúra, a szégyen vagy a halogatás ma is ugyanúgy képesek eltávolítani minket önmagunktól, mint harminc évvel ezelőtt, amikor ez a könyv íródott. És ma is felszabadító lehet egy olyan módszer, amely nem nagy ígéretekkel, hanem apró, ismételhető gyakorlatokkal hív vissza a saját belső hangunkhoz.

A művész útjába bele kell feledkezned, és meg kell próbálnod elfogadni azt, hogy befektetett munka nélkül ritkán jön változás. Ez a módszer pedig munkát kér, heti szinten feladatok teljesítését, napi szinten pedig a reggeli jegyzetelést. Ugyanakkor, ha a teljes képet nézem, kis ár ez azért, amit adni tud.

A művész útját nyitottsággal, kíváncsisággal és kellő önkímélettel jó olvasni. 1993-ban íródott, így rá kell érezni arra, mi számodra a leghasznosabb belőle, és azt magaddal vinni.

Vannak részei, amelyeket ma már érdemes a helyükön kezelni: például azt, hogy ez a könyv nem egy univerzális gyógyító módszer, amely traumára, függőségre, elhízásra, depresszióra vagy mély pszichés elakadásokra önmagában is elég.

Jó szem előtt tartanod azt is, hogy az önismereti munka nem mindig kellemes, és elsőre nem mindig felszabadító. Néha felkavar, néha olyan érzéseket hoz közelebb, amelyeket nem véletlenül tartottunk távol magunktól. Ugyan napi írásra kér a módszer, de ha azt érzed, valami túl sok, lehet lassítani. Lehet szünetet tartani. Lehet kihagyni gyakorlatokat. A lassítás nem kudarc, hanem önvédelem, én pedig arra kérlek, figyelj magadra.

A könyv sok erős történettel dolgozik: valaki a gyakorlatoktól musicalt ír, más díjnyertes alkotó lesz, más alkoholbetegségből gyógyul. Ezek inspirálóak, de segítő szakemberként fontos kimondanom: ezek nem bizonyítékok, hanem narratívák. Hatásosak, de könnyen azt az érzést kelthetik, hogy aki „jól csinálja”, annak nagy áttörése lesz. Kérlek, tartsd szem előtt, hogy ha már könnyebb a létezés, ha csendesedik a zaj körülötted, ha könnyebben veszel levegőt, már az is óriási előrelépés.

Julia Cameron gyakran beszél Istenről, a Nagy Alkotóról. Van, akit ez megszólít, másokat távolít. Én azt javaslom, ne akadj fenn a szavakon, ezt mindenki helyettesítheti azzal a fogalommal, ami számára hiteles: természettel, élettel, belső bölcsességgel, kreativitással vagy egyszerűen azzal az érzéssel, hogy néha a legjobb gondolataink nem erőlködésből, hanem beleereszkedésből születnek.

Több mint harminc év alatt, több mint negyven nyelvre fordították le ezt a könyvet, és több mint hatmillió eladott példánnyal segített sok-sok embernek visszatalálni saját útjukhoz.

Szívem összes szeretetével kívánom, hogy te, aki ezt a könyvet most a kezedben tartod, ki tudd nyerni belőle pontosan azt, amire a legnagyobb szükséged van. Kívánom, hogy segítsen találkozni azzal a részeddel, amely nem teljesíteni akar, hanem élni, játszani, kapcsolódni, alkotni, miközben meg tudod adni magadnak azt a szabadságot, hogy ne teljesítménytúraként tekints a feladatokra, melyeket tökéletesen kell elvégezni, különben az egésznek semmi értelme. Ugyanis legtöbbször, mikor elhatározunk valamit, főleg, ha az a saját fejlődésünkkel kapcsolatos, főleg, ha az magunkra fordított időt és munkát igényel, az élet hajlamos közbeszólni. Azt mondani, hogy ugye ezt most te sem gondoltad komolyan? Ha ez történne, kérlek, próbálj elfogadónak lenni saját magaddal kapcsolatban, és amint lehetőséged van rá, folytasd a módszert. Senki nem áll melletted, és senki nem fog megbüntetni, ha csúszol vele, kivéve a saját belső kritikusod – de most pont ezen a hangon készülsz dolgozni. Kitartást kívánok, és izgalmas utazást!

Tapasztó Orsi
mentálhigiénés szakember

Előszó A művész útja harmincadik
évfordulós kiadásához

Egyedül élek egy hegy tetején Santa Fében, Új-Mexikóban. A leveleim sáros utakon keresztül érkeznek hozzám, feltéve, hogy azok éppen járhatóak. Ma egy könyvet is találtam a postám között, benne egy üzenettel: „Kedves Julia, gyakoroltam A művész útjából tanult módszereket, és íme, ez a könyv lett az eredmény.”

Nagyon örültem az ajándéknak. Az elmúlt harminc évben rengeteg dolgot kaptam már: festményeket, szobrokat, fülbevalókat, nyakláncokat, sőt cipőket is. Mára már tele van a házam – ahogy én hívom őket – „művész útja-trófeákkal”: tárgyi bizonyítékaival, hogy a könyvemben leírt módszerek működnek, valóban segítenek felszabadítani a bennünk rejlő kreativitást. És az olvasóim nemcsak tárgyakat küldenek, hanem sok történetet is megosztanak velem – sikertörténeteket.

Emma Lively zeneszerző egy nagyon sikeres, pályáját mégis beteljesületlennek érző klasszikus brácsásként kezdte A művész útja-programot. A gyakorlatok során egy rég eltemetett álma tört elő a mélyből. Emma gyermekkorában úgy tervezte, hogy egy nap majd híres zeneszerző válik belőle. Felnőve azonban a „józan ész nevében” félretette az álmát, zenésznek tanult, és az általa „az igazi zeneszerzőknek” tartott művészek darabjait játszotta. A gyermekkori álmok most hihetetlen erővel jelentkeztek. De nem voltak ezek a vágyak többek, mint amire ő képes lenne? Nem kéne egy kicsit szerényebben gondolkodnia? Boldogabbnak lennie az előadóművészi karrierjével?

Emma naplójának lapjain csak gyűltek a sorok – a reggeli jegyzetek, aminek módszerével hamarosan alkalmunk lesz megismerkedni. És egyre égetőbb lett a késztetés a gyermekkori álmok beteljesítésére. „Csak próbáld meg”, sürgették Emmát a jegyzetei. De túl nagynak tűnt a tét. Mi van, ha nem képes rá? Ha túl nagyot akar, és beletörik a bicskája?

„Próbáld meg”, ismételgették a reggelente írt jegyzetek. És Emma megpróbálta – ha másért nem, már csak azért, hogy a reggeli jegyzetek végre befogják a szájukat.

„Elvonultam a zongoraszobába. És abban a pillanatban, ahogy az ajtó becsukódott mögöttem, hallani kezdtem a zenét.”

A zene, amit Emma hallott, rövid dalok gyűjteményévé vált. Azután a reggeli jegyzetek egy zenével kísért történetet javasoltak. Emma nekibátorodott, és megírta az első musicaljét. E sorok írásakor már a harmadik musicalje, a Bliss (Boldogság) debütált Seattle-ben, amit a közönség álló tapssal fogadott, és a darabnak jó esélye van rá, hogy a Broadwayen is bemutassák. Emma sorra írja az újabb és újabb darabjait. Ma már sokkal inkább zeneszerzőként tartják számon őt, aki a saját műveit játssza a színpadon. Pontosan úgy, ahogyan erről Emma gyerekkorában álmodozott.

Ilyen, Emmáéhoz hasonló történetek köszönhetőek A művész útjában leírt módszereknek, gyakorlatoknak. Ha valaki belekezd a reggeli jegyzetek írásába, hamarosan érezni fogja a fejlődést. A jegyzetek arra ösztönöznek bennünket, hogy merjünk kockáztatni: „Csak próbáld meg, csak egy apró lépést tegyél.” Aztán ebből az lesz, hogy nagyon hamar hatalmas léptekkel közeledünk egy új, izgalmakkal teli világ felé.

A könyvemben leírt módszereket már több mint harminc éve alkalmazom. Sokszor megkérdezik tőlem, hogy ennyi idő után én még mindig folytatom-e a reggeli jegyzetelést. Mindig igennel válaszolok: természetesen én továbbra is minden reggel írom a jegyzeteimet, egyszerűen azért, mert azok még mindig segítségemre vannak. Ösztönzésüknek köszönhetem több versem, dalom, színdarabom, musicalem és könyvem megszületését.

Nem én vagyok az egyetlen, aki nagyon hatékonynak tartja ezt a módszert.

Nemrégiben egy könyvdedikáláson vettem részt, ahol a reggeli jegyzetelés varázslatos hatásáról is beszéltem a kíváncsi hallgatóság előtt. Egy magas férfi lépett oda az asztalomhoz.

„Köszönetet szeretnék mondani Önnek a negyedszázados reggeli jegyzetelésemért – szólított meg visszafogott hangon. – Ennyi idő alatt csak egyetlenegy reggelt hagytam ki: azt a napot, amikor a négyszeres koszorúérműtétemen estem át.”

Elképzeltem a férfit a kórházi ágyán a naplójával, amint éppen lábadozik. Ott, a könyvbemutató napján a ragyogó egészség kézzelfogható mintapéldányának látszott. Vajon ebben is szerepet játszottak a reggeli jegyzetelések? Hiszen életünk egyetlen területe sem függetleníthető a bölcsességüktől.

A rendszeresen végzett reggeli jegyzetelés útmutatást ad nekünk. A bennük rejlő célzások, sejtetések fokozatosan gondolkodásunk részévé válnak. Megérezzük, mit kell magunkhoz ölelnünk, és mitől kell távol tartani magunkat. Biztos lépésekkel haladunk spirituális utunkon, akkor is, ha nem használjuk ezt a kifejezést.

A művész útjában bemutatott módszerek arra tanítanak bennünket, hogy saját érdekeinket állítsuk előtérbe. Figyelmeztetnek, amikor a bennünk élő energiát rossz irányban használjuk: másokat szolgálunk ki, nem vesszük figyelembe saját magunkat. Az energiánk, amelyet korábban arra használtunk, hogy mások kívánságainak és elvárásainak megfeleljünk, most a mi érdekünkben kezd el dolgozni, és ez igen gyümölcsöző lehet. Paradox módon, amikor hajlandóvá válunk önmagunk érdekében cselekedni, egyre inkább vonzani fogjuk a segítő kezeket. Ahogy egyre józanabbá válik a gondolkodásunk, másokat is vonzani kezd a tisztánlátásunk. Fejlődésünk néha még a fizikai valónkon is meglátszik – jobbá válik a testtartásunk, ragyogóbbak lesznek a szemeink.

„Másnak tűnsz”, fogják a barátaink megjegyezni. És így is van. Ahogy egyre inkább hűek maradunk önmagunkhoz, egyre eredetibbé, különlegesebbé válunk. Hiszen mi vagyunk álmaink és gondolataink forrása. És ahogy értékeink egyre világosabbá válnak számunkra, egyre inkább értékel bennünket a külvilág. Ha hűek vagyunk önmagunkhoz, másokhoz is helyesebben tudunk viszonyulni. Ha bízni tudunk önmagunkban, megbízhatóbbá is fogunk válni.

„Négy alkalommal végeztem el A művész útja-programot – mesélte egy hallgatóm –, és minden alkalom hatalmas változást jelentett az életemben. Gyengéden, lépésről lépésre vezettek a gyakorlatok, és mára sikerült megvalósítanom a karrieremben azt, ami korábban csak álom lehetett számomra.”

Az évek során sokszor részesültem a kiváltságban, hogy sorsfordító változások mellett bábáskodhattam. Most éppen Viktoria jut eszembe, akivel tehetséges, de frusztrált színésznőként találkoztam a tanfolyamomon. Az általam kidolgozott módszerek gyakorlása segítette őt ahhoz, hogy rájöjjön, valójában rendezni szeretne. És abban a pillanatban, hogy rendezőként kezdett el dolgozni, többé már nem érezte magát csalódottnak, kielégítetlennek. Viktoria A művész útjában leírt gyakorlatoknak köszönhette, hogy elég bátor mert lenni a változtatáshoz.

A reggeli jegyzetelés gyengéden kísér minket a fejlődésünk során. Biztonságos hálót jelent az álmaink számára. A művészrandevúk heti egyszeri egyszemélyes kalandok, amelyek megerősítenek bennünket abban, hogy a világ valójában egy jóindulatú hely. A két eszköz együtt változásunk hatékony mozgatórugója. Három évtizede követem, hogyan vezetik el ezek a módszerek az embereket a frusztrált helyzetükből egy kiteljesedett, boldog élet felé.

– Nagyon szeretem a reggeli jegyzeteket – nyilatkozta egyszer egy forgatókönyvíró. – És azt hiszem, ők is szeretnek engem. Már tizenhárom mozifilmet írtam a segítségükkel.

A reggeli jegyzetek valóban olyanok, mint egy szerető és hűséges barát. Gyengéden arra biztatnak bennünket, hogy a számunkra legjobb módon cselekedjünk. Az önkínzás állapotából az önbizalom útjára terelnek bennünket. Lelkünk mélyén művészként művészi életet fogunk kialakítani magunknak. Művésznek merjük magunkat nevezni, és A művész útját járni.

Julia Cameron

Ezt a kézikönyvet társamnak, Mark Bryannek ajánlom. Mark ösztökélt, hogy írjam meg, ő segített kialakítani, együtt tanítottuk, ami benne áll. Mark nélkül ez a könyv sohasem született volna meg.

Bevezetés

Ha megkérdeznek, mivel foglalkozom, azt szoktam felelni:

– Író és filmrendező vagyok, és kreativitásfejlesztő csoportokban tanítok.

Az utóbbira rendszerint felfigyelnek.

– Ugyan, hogy lehetne tanítani a kreativitást? – kérdezik, miközben láthatóan küzd bennük a tagadás a kíváncsisággal.

– Nem kreativitást tanítok. Azt mutatom meg az embereknek, hogyan engedjék meg maguknak, hogy késszé váljanak az alkotásra.

– Aha. Úgy érti, az alkotóképesség mindannyiunkban megvan? – Most már a remény birkózik bennük a hitetlenséggel.

– Igen.

– Tényleg hisz ebben?

– Igen.

– Szóval akkor mit is csinál?

Én azt tartom, a képzelet maga az Éltető Erő.

SAMUEL TAYLOR COLERIDGE

Ez a könyv arról szól, hogy mit csinálok. Immáron egy évtizede tanítok egy szellemi alkotóműhelyben, amelynek célja, hogy felszabadítsa az emberek kreativitását. Tanítottam művészeket és nem művészeket, festőket, filmeseket, otthonokat teremtő építészeket és lakberendezőket, jogászokat – mindenféle foglalkozású embert, akinek fontos volt, hogyan élhetné valamilyen művészet által alkotóbb módon az életét; még általánosabban kifejezve bárkit, akinek az volt a vágya, hogy alkosson. Miközben az eszközöket, amelyekre rábukkantam, amelyeket kialakítottam, elkezdtem tanítani és megosztani másokkal, láttam, hogyan omlanak le a belső gátak, hogyan változnak meg életek roppant egyszerűen: mindössze a Nagy Alkotót kell bevonnunk, hogy felfedezzük és újra használni kezdhessük kreatív erőinket.

„A Nagy Alkotót? Ez úgy hangzik, mint az őshonos amerikaiak valamelyik istene. Vagy túl keresztényien, túlságosan New Age-esen, túl…” Bárgyún? Ostobán? Félelmetesen…? Igen, tudom. De kérem az olvasót, tekintsen rá úgy, mint a nyitott gondolkodásmód gyakorlására: „Rendben, hát akkor a Nagy Alkotó, bármi legyen is az” – és olvasson tovább. Játsszon el az ötlettel, hogy létezhet egy Nagy Alkotó, ez segíthet, hogy felszabadítsa magában az alkotóképességet.

Az embernek olyanná kell magát formálnia, amilyenné válnia kell ahhoz, hogy betöltse sorsát.

PAUL TILLICH

Én magam semmit sem teszek. A Szentlélek végez mindent általam.

WILLIAM BLAKE

Mivel A művész útja, amelyen a kreativitás indít el és kísér végig bennünket, lényegében lelki ösvény, ebben a könyvben az Isten kifejezést fogjuk használni. Lehet, hogy ez a szó egyes olvasókban bizonytalan gyermekkori emlékeket idéz, amikor ósdi, használhatatlannak bizonyult, kellemetlen vagy egyszerűen csak hihetetlen érvekkel próbálták ránevelni, hogy megértse „Őt”. De kérlek, ne zárd el a tudatodat, legyél nyitott.

Sose feledd: ahhoz, hogy ezt a tanfolyamot végigcsináld, semmiféle istenfogalom nem szükséges. Sok általánosan elfogadott istenelképzelés valójában egyenesen akadály. Nem kell, hogy még az is szaporítsa belső gátjaink számát, hogy mit minek nevezzünk.

A könyvünkben használt Isten szó helyettesíthető így is: jó irányú, rendezett áramlás. Az alkotó energiáról beszélünk. Sokan közülünk ezt röviden Istennek mondják, de ugyanígy megteszi az Istenség, Tudat, Világegyetem, Forrás vagy akár Felsőbb Erő kifejezés is… Nem az a lényeg, hogyan nevezzük. A lényeg, hogyan igyekszünk használni. Az, hogy a szellemi elektromosság egy formájaként fogjuk fel, sokunk számára roppant hasznos lelki ugródeszkának bizonyult.

A jó irányú, rendezett áramlással könnyen teremthető hasznos kapcsolat az egyszerű tudományos módszerekkel: kísérletezés és megfigyelés révén. Magát az áramlást nincs szándékomban ebben a könyvben bővebben tárgyalni, indokolni, magyarázni. Az elektromosságot sem kell megértenünk ahhoz, hogy használhassuk.

Akinek nem tetszik, ne nevezze Istennek. Úgy tűnik, semmi szükség rá, hogy nevet adjunk neki, hacsak azért nem, hogy a tapasztalatunkat röviden kifejezhessük. Aki nem hisz benne, ne tegyen úgy, mintha hinne. Aki istentagadó, kételkedő, és az is akar maradni – ám tegye. Ugyanúgy tapasztalni fogja ő is, hogy megváltozik az élete, ha ezen elvek alapján tevékenykedik.

Dolgoztam valódi művészekkel: keramikusokkal, fényképészekkel, költőkkel, forgatókönyvírókkal, táncosokkal, regényírókkal, színészekkel, színigazgatókkal – és sok olyan emberrel is, akiben csak a vágy élt, hogy művész legyen, vagy pusztán arról álmodozott, hogy gazdagítsa, alkotóbbá tegye az életét. Láttam a belső gátjaikat leküzdött festők képeit, hallottam a magukat már kiégettnek tartott költők verseit; voltak írók, akik úgy hitték, sosem tudnak írni többé, aztán csak úgy száguldott a tolluk. Eljutottam odáig, hogy nem csak hittem, már tudtam:

Tulajdonképpen miért kell az „Isten” szónak főnévnek lennie? Miért nem inkább ige… minden igék legtevékenyebbje és legdinamikusabbja?

MARY DALY (TEOLÓGUS)

Mit sem számít, ki mennyi idős, kinek milyen az életpályája, hogy a művészet a hivatása-e, vagy kedvtelésből űzi, vagy csak pusztán vágyik rá; ahhoz, hogy fejleszteni kezdjük magunkban a kreativitást, soha nincs túl késő, sohasem túlzásba vitt önzés, sohasem ostobaság. Egy ötvenéves hallgatóm, aki „mindig írni szeretett volna”, használni kezdte ezeket az eszközöket, és díjakat nyert a színműveivel. Egy bíró ezeknek az eszközöknek a segítségével beváltotta élete nagy álmát: szobrokat készített. Nem minden hallgató vált a tanfolyamnak köszönhetően hivatásos művésszé. Miközben sok, már hivatásos művész is eljárt a tanfolyamokra, mert úgy érezték, a hasonló emberekből álló környezet növeli az alkotóerejüket.

Saját tapasztalataim alapján – és sokan mások is hasonló tapasztalatokat osztottak meg velem – jutottam arra a meggyőződésre, hogy a kreativitás benne rejlik a természetünkben, hogy a belső gátak természetellenes módon akadályoznak egy folyamatot, amely pedig természetes és egyben ugyanolyan csodálatos, mint amikor a karcsú, zöld szár végén kifeslik bimbójából a virág. Rádöbbentem, hogy szellemi kapcsolatot létrehozni egyszerű: csupán céltudatos akarat kérdése.

Ha valaki, akiben a kreativitás gátolt – és bizonyos mértékig alighanem mindannyiunkkal ez a helyzet –, valóban kész használni az ebben a könyvben ismertetett eszközöket, talán, sőt valószínűleg megtanulhatja, miképp alkosson szabadabban. Ahogyan a hatha jóga izomnyújtó gyakorlatai megváltoztatják a tudatunkat, pedig semmi mást nem csinálunk, csupán „nyújtózkodunk”, ugyanúgy a könyvben leírt gyakorlatok nyomán is megváltozik a tudat, „csupán csak” irkálni és játszadozni kell hozzá. Aki ezt teszi, annál bekövetkezik az áttörés, akár hisz benne, akár nem. Akár szellemi ébredésnek nevezi, akár nem.

Röviden: az elmélet korántsem olyan fontos, mint annak átültetése a gyakorlatba. Amit teszünk, lényegében annyi, hogy a tudatunkban ösvényeket vágunk alkotóerőink számára. Amint készen állunk rá, hogy az ösvényeket megtisztítsuk a torlaszoktól, alkotóerőink nekilódulnak. A kreativitás bizonyos értelemben olyan, mint a vér. Azt sem nekünk kellett létrehoznunk, egyszerűen fizikai valónk alkotóeleme. Ugyanígy nem kell létrehoznunk a kreativitást sem, hiszen az a szellemi valónk szerves része.

A saját utam

New Yorkban kezdtem el kreativitás-workshopokon tanítani. Azért fogtam neki, mert tudomásomra hozták, hogy tanítsak. Az egyik pillanatban békésen bandukoltam a délutáni napsütésben a West Village egyik macskaköves utcácskájában, a következőben pedig egyszer csak tudtam, hogy meg kell tanítanom embereket, egész csoportokat arra, hogyan szüntethetik meg a belső gátjaikat. Talán egy arra sétáló lehelte bele a vágyát a levegőbe. Greenwich Village-ben minden bizonnyal több a – gátakkal küzdő vagy nem küzdő – művész, mint szinte bárhol máshol Amerikában.

– Le kellene győznöm a bennem lévő gátakat – suttoghatta talán valaki.

– Megmondom, hogyan teheted – vághattam volna rá, megértve a jelet. Sokszor kaptam már életemben erőteljes belső utasításokat. Menetparancsokat, ahogy magamban hívom őket.

Akárhogyan is történt, egyszeriben tudtam, miképp kell megszüntetnem az emberekben a gátakat, és miért én vagyok a kiválasztott erre a feladatra. Neki kell fognom, itt és most, mindazok alapján, amit a saját bőrömön megtapasztaltam.

Tulajdonképpen miért kell az „Isten” szónak főnévnek lennie? Miért nem inkább ige… minden igék legtevékenyebbje és legdinamikusabbja?

MARY DALY (TEOLÓGUS)

De milyen is volt az én tanulásom?

1978 januárjában hagytam abba az ivást. Azt ugyan sosem hittem, hogy az ivászatnak köszönhetően lettem író, hirtelen azonban az a meggyőződésem támadt, hogy ha nem iszom, írni sem fogok tudni többé. Számomra az ivás úgy hozzátartozott az íráshoz, akár a szóda a skót whiskyhez. Le kell küzdeni a félelmet, róni a sorokat. Közben az idővel futottam versenyt: addig kellett írnom, amíg az alkoholköd teljesen be nem burkolt, és alkotóképességem ablaka újra be nem zárult.

Harmincévesen lettem egyik napról a másikra absztinens. A Paramount cégnél dolgoztam akkoriban, és nagyon sikeresen boldogultam a magam módszerével. Hullámokban írtam. Alkotóképességem az akaraterőm és az egóm terméke volt. Úgy alkottam, ahogyan mások megkívánták tőlem. Alkottam, igen, de löketekben, ahogy a vér a sérült ütőérből ütemesen ki-kifröccsen. Évtizednyi írói múlttal is csak azt tudtam, hogyan kell minden nehézség ellenére újra meg újra nekiveselkednem a tőlem éppen kívánt írnivaló betonfalának. Ha egyáltalán találtam valami lelki vonatkozást az alkotásban, hát legfeljebb azt, hogy a keresztre feszítésre emlékeztetett. Véresre téptek az írás tövisei.

Ha képes lettem volna folytatni az írásnak ezt a fájdalmas módját, minden bizonnyal megteszem. Azon a héten, amikor kijózanodtam, volt két cikkem országos magazinokban, egy frissen elkészült nagyjátékfilm-forgatókönyvem és egy alkoholproblémám, amivel már nem tudtam tovább megbirkózni.

Meg voltam győződve róla, hogy ha a józanság a kreativitás hiányával egyenlő, akkor nem akarok józan lenni. Rádöbbentem azonban, hogy ha tovább vedelek, az a halálomat és így természetesen a kreativitásom végét is jelenti, tehát meg kell tanulnom józanul írni – vagy teljesen fel kell adnom az írást. A spiritualitásom gyökere nem az erény volt, hanem a szükség. Muszáj volt a kreativitás új ösvényére lépnem. Így kezdődtek meg a tanulmányaim.

A művésznek alárendelt szerepe van. Ő lényegében egy csatorna.

PIET MONDRIAN

Megtanultam a kreativitásomat az egyetlen istennek szentelni, akiben képes vagyok hinni, az alkotás istenének, az életerőnek, amelyet Dylan Thomas így fogalmazott meg: „az erő, amely a zöld száron hajt virágot”.{2} Megtanultam utat engedni neki, hagyni, hogy ez az alkotóerő akadálytalanul hatolhasson át rajtam. Megtanultam, hogy csak üljek, és írjam, amit hallok. Olyasmi lett számomra az írás, mintha csupán a fülemet kellene hegyezni, nem pedig egy atombombát tervezni. Nem volt már olyan nehéz, nem döntött romba. Többé nem kellett hozzá különleges hangulatba hoznom magam. Nem kellett az érzelmi hőfokomat méricskélnem, hogy lássam, megszállt-e végre az ihlet. Egyszerűen csak írtam. Semmi töprengés. Jó-e, rossz-e, amit írok? Nem az én dolgom eldönteni. Nem is tettem. Azáltal, hogy többé nem akartam tudatos író lenni, végre szabadon írtam.

Visszatekintve magam is meglepőnek tartom, hogy képes voltam szakítani a szenvedő művész drámai pózával. Nincs makacsabb dolog egy hibás elképzelésnél. És a legtöbb hibás elképzelés a művészetet övezi. Rengeteg mindent elnézünk a szenvedő művész énünknek: ivást, promiszkuitást, pénzügyi gondokat, bizonyos fokú felelőtlenséget vagy akár önsorsrontást fontos területeken. Tudjuk, milyen ez a mindig leégett, bolond, szoknyavadász, megbízhatatlan művésznépség. És ha mégsem kell a művésznek feltétlenül ilyennek lennie? Akkor mit hozhatok fel mentségemül?

Megrémisztett az ötlet, hogy lehetnék egészséges, józan és kreatív, beleértve a felelősségteljességet is. „Úgy érted, ha birtokában vagyok ezeknek, akkor élnem is kell velük?” Igen.

Aztán a Gondviselés küldött hozzám egy másik, belső gátjaival küzdő írót, és én tanítani kezdtem neki azt, amit magam is még csak tanulgattam. (Állj félre az útból! Hagyd, hogy általad munkálkodjon az! A megírt oldalakkal foglalkozz, ne a kritikával!) Ő is kezdett felszabadulni. Most már ketten voltunk. Hamarosan újabb „áldozatom” is került, ez alkalommal egy festő. Egy vizuális művésznél is beváltak az eszközök.

Mindez roppant izgalmasnak bizonyult. Voltak nagyszerű pillanataim, amikor elképzeltem, hogy kreatív térképésszé válok, fel fogom térképezni a tanácstalanságból kivezető utakat a magam és bárki más számára, aki követni akarja a példámat. Az, hogy tanítsak valakit, soha fel sem merült bennem. Csak azon mérgelődtem, nekem miért nem volt tanítóm. Miért kell ilyen keservesen megtanulnom, amit tudni akarok: miért kell kísérletezgetnem, hibát hibára halmoznom, folyton falakba ütköznöm? Nekünk, művészeknek taníthatóbbaknak kellene lennünk, gondoltam. Valahogyan fel kéne hívni a figyelmet az úton a zsákutcákra, a buktatókra.

Ilyen gondolatok jutottak eszembe a délutáni, Hudson-parti sétáimon, miközben azon törtem a fejem, mit írjak legközelebb. És aztán elhangzott a menetparancs: tanítanom kell.

Istennek tudatunk tevékenységévé kell válnia.

JOEL S. GOLDSMITH

Egy hét sem telt bele, felkérést kaptam egy tanári állásra a New York-i Feminista Művészek Intézetétől – addig életemben nem hallottam róluk. Festők, írók, költők, filmesek voltak az első hallgatóim, mind olyanok, akik valamiért képtelenek voltak folytatni az alkotást. Tanítani kezdtem őket – arra, ami most ebben a könyvben áll. Azóta sok-sok újabb hallgatóm volt, és egyre több lett a tanítanivaló is.

A művész útja nem hivatalos tanfolyami jegyzetként született meg, a társam, Mark Bryan kérésére. Ahogy elterjedt a híre, elkezdtem postán is küldözgetni. Egy vándorló jungiánus, John Giannini a módszer hírét vitte az összes helyre, ahol csak oktatott – gyakorlatilag mindenhová. Egyre többen kérték tőlünk az anyagot. Aztán szárnyára kapta az újdonságot a Creation Spirituality hálózata, és jöttek a kérések, írtak nekünk emberek Dubuque-ból, Brit Columbiából, Indianából. Tanulni vágyók jelentkeztek a világ minden részéről. „Svájcban élek, a külügyminisztériumban dolgozom. Kérem, küldjenek számomra…” Küldtem.

Egyre több jegyzetcsomagot adtunk fel, egyre több „diákunk” lett. Végül aztán engednem kellett Mark ellentmondást nem tűrő unszolásának: „Írd már meg! Segíthetsz vele egy csomó emberen. Csinálj belőle könyvet!”, és nekiálltam rendszerezni a gondolataimat. Írtam, Mark pedig, aki ekkoriban tanártársam és tartótisztem volt, olvasta, és felhívta a figyelmemet arra, mit hagytam ki. Tovább írtam, és Mark megmondta, még mit hagytam ki. Emlékeztetett rá, hány csodát volt alkalmam tapasztalni, amelyek mind alátámasztják az elméletemet, és azt javasolta, írjam bele a könyvbe azokat is. Papírra vetettem hát mindazt, amit a gyakorlatban egy évtizede alkalmaztam.

Az eredmény egy „csináld magad”-gyógyulás tervrajza lett. A könyvben ismertetett eszközöknek életmentő szerepet szántam. Kérek Benneteket, használjátok és adjátok tovább ezeket.

Sokszor mondták ezt a hatásukról: „A tanfolyam előtt teljesen el voltam szigetelve a kreativitásomtól. A veszteségekkel és keserűséggel teli évek megtették a magukét. Aztán lassan, fokozatosan megtörtént a csoda. Újra iskolába járok, hogy megszerezzem a színházas diplomámat, évek óta először megint meghallgatásokra járok, rendszeresen írok – és ami a legfontosabb: végre megint nyugodt lélekkel tekinthetem művésznek magam.”

Abban a csodálatos érzésben sajnos nem részesíthetlek, amit én tapasztalok, ahogyan tanárként a hallgatóim tanfolyam előtti és utáni életét szemlélem. Elképesztő lehet már a tanfolyam alatti puszta fizikai átalakulás is; rá kellett döbbennem, hogy a megvilágosodás kifejezést szó szerint kell érteni. Ahogyan visszatalálnak alkotó energiáikhoz, a hallgatók arca felragyog. Ugyanaz a vibráló spirituális légkör, amely áthat egy nagyszerű műalkotást, egy kreativitáskurzust is áthathat. Mivel alkotó lények vagyunk, bizonyos értelemben művészi alkotássá válhat az életünk is.

{1} Ugyanakkor fontosnak tartom elmondani azt is, hogy bár a rendszeres írás, az önreflexió és a kreatív gyakorlatok rendkívül értékes eszközök lehetnek az önismereti úton, de nem helyettesítik a szakmai segítséget, ha arra szükség van. Ha valaki tartós depresszióval, súlyos szorongással, pánikrohamokkal, traumával, önsértő gondolatokkal, evészavarral, függőségekkel vagy más komoly lelki nehézséggel küzd, akkor ez a könyv nem helyettesíti a terápiás folyamatot vagy gyógyszeres segítséget.

{2} Képes Géza fordítása.