Nora Bossong

MAGDA

Fordította
Dobosi Beáta

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Nora Bossong: Reichskanzlerplatz, Berlin, 2024

© Suhrkamp Verlag AG, Berlin, 2024

All rights reserved by and controlled through
Suhrkamp Verlag Berlin.

Hungarian translation © Dobosi Beáta, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

A kötet fordítását a Goethe Intézet támogatta

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

Borítóterv Déri Ákos

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-505-2

Voltunk, mint ti
Lesztek, mint mi

Felirat a pritzwalki temetőben

1919–1927
Madame Quandt

I.

Sokáig semmiféle elképzelésem sem volt a halálról. A történetek, amelyeket a szüleim gyerekkoromban felhőkről, angyalokról, lángokról meg ördögökről meséltek, annyira távoliak maradtak, hogy még csak nem is féltem. Talán azért nem fogtam fel, mit jelent ez a visszavonhatatlan veszteség, mert a nagyszüleim még a születésem előtt meghaltak, azt a tényt pedig, hogy apám az első iskolaévem végén pár napig csupán néhány szállal kötődött az élethez, anyám lelkiismeretesen elhallgatta.

Az, amire ma gondolok, szintén nem több segédkonstrukciónál. Hellmut anyjára gondolok. Nem sokkal a háború után vitte el a spanyolnátha, és nem is ismertem. Hellmut néhány hónappal később jött az osztályunkba, sápadtan és soványan, mintha ő maga is beteg lenne. Az első, amit megtudtunk róla, hogy az anyja meghalt, a második, hogy az apja egy nagyvállalatot vezet, és amikor szünetben a tanárunk odaküldött hozzá, hogy fejezzük ki a részvétünket, nem tudtuk, melyikért.

Anyámban bámulatot keltett a család neve, noha apám szerint a vezérkarban hírét sem hallották a Quandtoknak. Anyám arra biztatott, hogy írjak egy részvétnyilvánító levelet is, de nem találtam a megfelelő szavakat. Elvégre Hellmut anyja nem a hazáért halt meg, mint azok az apák, akik nem tértek vissza a háborúból, az ő halálának nem volt értelme. Leírtam ezt, majd széttéptem a papírt, mert szemrehányásnak hangzott.

Megmutattam a leragasztott, megcímzett, gyászkeretes borítékot anyámnak, aki adott tizenöt pfenniget portóbélyegre. Odakint egy szemetesbe dobtam az üres borítékot. A pénzből egy tábla csokoládét akartam venni, de kétségeim támadtak, és később beledobtam egy hadirokkant pléhpoharába. Úgy gondoltam, hogy így tiszta marad a lelkiismeretem.

Mégsem mertem kettesben lenni Hellmuttal. A tornaöltözőben mindketten a leglassabbak közé tartoztunk. Amikor már csak három-négy fiú maradt a hintőportól és gyerekek izzadságától bűzlő öltözőben, féltem, hogy otthagynak vele. Aztán ha nem szólok hozzá, az olyan, mintha helybenhagynám a mulasztásom; ha szólok, akkor meg az anyja elvesztésére emlékeztetem. Minél több idő telt el a részvétnyilvánítás óta – hamarosan hat hónap, aztán meg már több mint egy év –, annál kínosabb lett. Általában a cipőm megkötése nélkül hagytam el az öltözőt.

Eljött a húsvét utáni hét, egyben Hellmut Arndt Gimnáziumba érkezésének második évfordulója, és bár még csak tizenkét éves voltam, és egy szót sem értettem a politikából, éreztem az iskolaudvaron forrongó hangulatot, amely sehogy sem illett a fagyott földhöz és a párálló leheletekhez. Röviddel az ünnep előtt a kommunisták fegyverrel és pokolgépes merényletekkel megpróbálták megdönteni a kormányt. Friedrich Ebert köztársasági elnök szükségállapotot hirdetett, és a zavargásokban csaknem kétszáz embert agyonlőttek. Megint eszembe jutott a halál, és hogy milyen képtelen és végérvényes lehet.

Amikor Hellmut a tanórán felém fordult, rosszul éreztem magam. Kitéptem egy lapot az irkámból, és megírtam a részvétnyilvánító levelet. Egyszeriben ment, mint a karikacsapás. Azt írtam, hogy már rég írni akartam, de nem találtam a megfelelő szavakat. Hogy talán nincsenek is megfelelő szavak, de tudnia kell, hogy nem közömbös számomra a gyásza. Szívesen megkönnyíteném, de tudom, hogy nem lehet.

Szünetben odamentem hozzá. Két felsőbb éves fiúval beszélgetett, akik hozzá hasonlóan bentlakásos diákok voltak, és hét közben a Wettin-házban laktak. Kelletlenül rám pillantott. Azt mondtam, hogy sajnálom, és átnyújtottam a papírt.

Természetesen nem értette, mire gondolok, hisz már rég történt. A két nagyobb fiú kajánul elvigyorodott, nekem pedig égni kezdett a fülem. Az mentett meg, hogy Hellmut arca felragyogott, és biztosított róla, hogy semmi vész, úgyis síelni voltak, és majd valamelyik nap bepótoljuk a tananyagot. Elfordult, én azonban tapodtat sem mozdultam, és súgva megkérdeztem: Holnap?

Nem, inkább vasárnap, felelte, és talán csak azért, hogy lerázzon, hozzátette: Otthon leszek.

II.

Később azon tűnődtem, miért nem mondta le egyszerűen a találkozót valamelyik szünetben. Lehet, hogy el sem tudta képzelni, hogy tényleg beállítok az apja villájába. Akkoriban azonban nem gondolkodtam ezen, és úgy számoltam be róla anyámnak, mint egy jó osztályzatról. Kikészítette a legjobb öltönyömet, és adott pénzt virágra. De ne rózsát vegyél, kötötte a lelkemre, ezért vasárnap egy csokor szegfűt nyújtottam át Hellmut mostohaanyjának. Akkor még nem tudtam, hogy ez a kommunisták virága, a mostohaanyja pedig nem fűzött kommentárt hozzá. Rögtön feltűnt a nagy, hűvös szeme, az arca pedig arra a márvány Madonnára emlékeztetett, amit a szüleimmel láttam Firenzében.

Mivel kitűnően beszélt franciául, Hellmut Madame Quandtnak hívta. Anyának nem fogom szólítani, csak hogy tudd. Szerintem a Mademoiselle jobban illett volna rá, de azt mégsem mondhattam, végtére is házasságban élt, méghozzá a ház urával. Az esküvőt három hónapja tartották. Alig hét évvel volt idősebb Hellmutnál. Novemberben töltötte a húszat. Áprilisban jártunk.

Hellmut a szobájába vezetett a polcok mellett, amelyeken úgy sorakoztak a játékai, mint egy áruházban. Alig látszottak rajtuk használat nyomai. Most már persze túl idős hozzájuk, magyarázta, és levette az egyik játék autót. De kimehetünk elsüllyeszteni őket a tóban. Az zavarba hozná Madame Quandtot, mert nem tudja, megszidhatja-e.

Engedelmesen követtem, és szétvertem a Romano versenyautót a sétányon. A keréktárcsa ripityára törött, az egyik gumiabroncs a fűbe gurult. Amikor felpillantottam, észrevettem, hogy az április itt olyan, mint a kora nyár. A fák rózsaszínben és lilában pompáztak, a virágágyakat kék csillagszirmok borították. Mögöttük Babelsberg homokos talaján ott állt a villa a számtalan ablakával és csurgójával, tisztán, élettelenül és monumentálisan.

Különös volt a levelem, mondta Hellmut, és tett egy lépést a Romano irányába. Igazából giccses. A kövezet rombuszait néztem, és bocsánatot akartam kérni, de Hellmut folytatta: az emberek nem ilyen részvétnyilvánító leveleket szoktak írni. Nem ilyen őszintéket. Tehetetlenségükben ilyenkor többet hazudnak, mint általában. Lehet, tette hozzá, hogy még tetszett is neki a levél, de nem biztos.

A parton megmutatta, hogyan kell szákkal békát fogni. Egy gyors vállmozdulattal a vízbe mártotta a hálót. Aztán az orrom alá dugta a benne ficánkoló békát. Az állat szétterpesztette a kígyószerű lábait, és rám meredt. Tetszett Hellmut nevetése, annak ellenére, hogy volt benne valami gonoszság. Aztán elveszítette az érdeklődését az állat iránt, a bokorba hajította, és a békatojásokat kezdte piszkálni a szák nyelével, amíg a kis hólyagok szanaszét nem sodródtak a vízen.

Tudod, hogy hívták régen a mostohaanyámat?, kérdezte hirtelen, és már nem emlékszem, honnan tudtam, de azt válaszoltam: Nem Ritschelnek?

Hellmut ezen is úgy nevetett, mint a békán.

Azelőtt, mondta.

Nem értettem, mire gondol. Elképzelni sem tudtam, hogy Madame Quandt volt már egyszer férjnél, és megözvegyült. Háborúban persze sok minden lehetséges, és Madame Quandtot tizenhét évesen is érhette a hír, hogy a férje elesett, mégsem illett a róla kialakított hevenyészett képembe, amely olyan tiszta és éteri volt, mint Szűz Máriáé.

Friedländernek, mondta Hellmut.

Szóval zsidó?, kérdeztem.

A mostohaapja zsidó, és jobb nevet keresve sem találhatott volna. Rövid szünet után hozzátette: Nincs semmi bajunk a zsidókkal, de rokonságba senki se szeretne kerülni velük. Az emberek beszélnek. És az üzletre is gondolnunk kell.

Ebben a pillanatban idősebbnek tűnt, olyan volt, mint egy miniatűr felnőtt, és elképzeltem, ahogy szivarral meg egy pohárka konyakkal ül egy Chesterfield karosszékben, és a parázzsal az ablakra mutat. Évekkel később, amikor hallottam, hogy Quandték átvették a német fegyver- és lőszergyárat, aztán pedig, hogy barakkokat építenek az AFA akkumulátorgyár területén, eszembe jutott a szivarozó Hellmut képe, és azon tűnődtem, cselekedhetett volna-e másképp, mint az apja meg a testvére.

Mesélt arról is, hogy Madame Quandt katolikus internátusban nőtt fel, ahol az apácák reggeltől estig térdepeltették meg imádkoztatták, de azóta már protestáns lett, mint mindenki más a Quandt családban. Úgy váltogatja a nevét meg a hitét, mondta, hogy már azt sem tudom, kicsoda. Valószínűleg ő maga sem. Tudod, folytatta halkan, anyának szemet szúrt volna, hogy a mi nevünket is úgy viseli, mint egy álarcot.

III.

Ép világban nőttem fel. Legalábbis gyerekkoromban így hittem. Kétszázharminc négyzetméteres volt, friss kakaó meg régi orgona illata lengte be, és felül stukkók határolták. Anyám szerette a francia regényeket, apám a gramofon recsegését. Az osztálytársaim többségének a haditudósítások pótolták az apját, és ha közülük néhányan később mégis visszatértek, már nem egészítették ki a családokat. Azt a néhány hetet leszámítva az első tanév végén nekem soha nem hiányzott senki.

Az egész lakás telis-tele volt apám tiszti egyenruhás fényképeivel, és néha azt képzeltem, hogy nem is a képek apám másolatai, hanem apám a képeké. A szüleim hitvesi ágya felett II. Vilmos csúcsdíszes vassisakos portréja lógott, a szalonban pedig a nagyszüleim fotográfiája, az előző nemzedék utolsó nyoma. A szépia annyira megsárgult, hogy csak a sötét szőrű tacskót ismertem fel a közepén. Waldemarnak hívták, és már ő is a szellemvilágba távozott, ahogy a felvételen mindenki.

A berlini szoba padlóján azonban új életre kelt, mert ötödik születésnapomra egy kutyabábot kaptam a szüleimtől, amely évekig hű társam maradt. A berlini szoba Annie birodalma volt, és csak egyetlen apró ablakkal rendelkezett. Itt nyáron is fel volt kapcsolva a villanyvilágítás, amelynek fényében a bejárónőnk dúdolva vasalt meg varrt, és hagyta, hogy bekerítsem a játék vasutam fasínjeivel. Maradék anyagokból eszkábáltam Waldemarnak egy kosárkát, és felolvastam neki a gyerekkönyveimből, félig emlékezetből, félig képzeletből, amikor még nem ismertem rendesen az ábécét. A szoba mellett volt egy üres kamra, ahol mindenfélét felhalmoztam Waldemarnak, amit csak találtam, bármit kezdjen is egy darab zsineggel, egy makkal vagy egy törött ruhacsipesszel. Egy szóval sem mondta senki, hogy a kisszobát igazából a testvéremnek szánták, aki sosem jött világra.

Esténként apám olyan komolysággal érdeklődött a játékaim felől, mintha ugyanannyira fontosnak tartaná, mint az íróasztalnál végzett munkáját, és csak később értettem meg, hogy az sem volt más, mint egy felnőtt gyerekjátéka. Reggel nyolckor elfoglalta a helyét a roppant cseresznyefa asztalnál a dolgozószobájában. Kilenc órán át trónolt ott, és újságokat, sakkjátszmákat meg történelmi harctéri taktikákat tanulmányozott, amit csak az étkezések idejére szakított meg, délben az ebéd, fél négykor pedig a tea és a piskóta kedvéért. Szerette a pontosságot, mert neki már csak ez maradt a katonai pályafutásából. Kint tombolt a világháború, bent pedig két gyerek játszotta a hétköznapokat, amelyekben már nem vagy még nem volt része.

Apám igazi élete a születésem előtt zajlott, és nekem olyan titokzatosnak és izgalmasnak tűnt, mint a kalandok a ponyvaregényekben, amelyeket időről időre kikönyörögtem a szüleimtől. 1900-ban játszódtak, és voltak bennük bokszerek meg egy Ce-hszi nevű özvegy császárné, akit selyemcsíkokba burkolódzva, mintegy gubóban képzeltem el, míg a bokszerek Jack Johnsonokként léptek lelki szemeim előtt a szorítóba, hogy egyik világbajnokságot nyerjék a másik után.

Apám akkoriban Kínában védte a Német Császárságot, ami a jobb keze két ujjába került. Anyám nem szerette, ha ezekről az időkről mesél, és én úgy gondoltam, azért, mert ő akkor még nem volt az élete része, és bizonyára másvalaki állt az oldalán, akinek még a nevét sem tudom.

Én is generális vagy legalább bokszer akartam lenni, de a szüleim hallani sem akartak róla. Egy márciusi reggelen 1915-ben, amikor apám végignézett magán egy kórházi ágyban, miközben a madarak csivitelését hallgatta kintről, megpecsételődött a sorsom. Diplomata leszek, ezért nyáron elutaztunk Nizzába, Lausanne-ba vagy Firenzébe, ahol a szüleim megmutatták a gyönyörű gótikus templomokat meg a végtelen Földközi-tengert, később pedig, amikor felmentem gimnáziumba, magántanár tanított franciára meg olaszra. Délután a szüleim szökőkutakkal és kariatidákkal körülvett, elegáns pincérektől nyüzsgő kávéházakban várták, hogy aprólékosan beszámoljak nekik a tanulmányi előmenetelemről. Még a császár portréja is átadta a helyét a Ponte Vecchiót ábrázoló látképnek, nem sokkal az uralkodó lemondása után.

Angolul is kellett tanulnom, de apám reumája lehetetlenné tette, hogy hosszabb ideig a Brit-szigeteken tartózkodjunk, bár azt gondolom, hogy inkább anyámon múlt, aki nem akarta a nyarat is esős helyen tölteni. Máskülönben is gyakran használta apámat kifogásként. Például az ismerősök meghívásait, akiknek szellemtelenségére és unalmas estjeire napokig panaszkodott, apám egészségi állapotára hivatkozva mondta le, közben halk szemrehányás csendült ki a hangjából, apám pedig engedelmesen eljátszotta a hibás beteg szerepét, hiszen az engedelmesség különben is a legfőbb erénye volt.

Egyszer séta közben találkoztunk a régi segédtisztjével, Faulbergerrel, akiből időközben őrnagy lett az új Birodalmi Hadügyminisztériumban. A régi franciaországi frontvonalról meg Mackensen tábornagynak a tannenbergi csatában aratott diadaláról beszélgettek, és apám előadta, szerinte mire van szükség most, a versailles-i békeszerződés után. Néhány mondatot követően Faulberger őrnagy finoman félbeszakította.

Engedelmével, tábornok úr, ön egy másik hadseregről beszél. A mait már nem érti.

Apám döbbenten pillantott rá. Jobban, mint hiszi, felelte. Még eszemnél vagyok.

Amikor továbbmentünk, elhaladtunk egy udvarkapu előtt, amely mögül egyhangú fémes kopácsolás hallatszott. Apám a három férfira meredt, akik lovagló ülésben ültek egy ágyún, és darabokra szedték. Vágott egy grimaszt, amelyről nem tudtam eldönteni, hogy elképedt vagy derűs-e. A következő pillanatban azonban már visszanyerte az önuralmát, és a kalapácsütések ütemére bólogatott. Nagyon helyes, mondta. Vagy legalábbis helyeslendő.

Később, amikor hazaértünk, a berlini szobából figyeltem, ahogy kinyitja a folyosón a gardróbot. Percekig mozdulatlanul állt a régi uniformisa előtt, aztán kinyújtotta a kezét, és megsimogatta a váll-lapját. Akkor üresnek láttam a tekintetét, ma azonban felismerni vélem benne azt a meglepett szomorúságot, amellyel olyan ember után pillantunk, akinek a szeretetében egyszer bolond fővel hittünk. Amikor léptek hangzottak fel a szalonban, gyorsan és hangtalanul becsukta az ajtót, és ököllel a tálalószekrényre támaszkodott. A szalonban hatot ütött az ingaóra, és nekem először jutott eszembe, milyen fullasztó és néma nálunk a légkör.