Esther Perel

EROTIKUS
INTELLIGENCIA

A vágy megőrzése tartós párkapcsolatban

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Esther Perel: Mating in Captivity – Reconciling the Erotic + the Domestic,
HarperCollins Publishers, New York, 2006

A jubileumi előszó fordítása az alábbi kiadás alapján készült:

Mating in Captivity at twenty Years © 2026 by Esther Perel,
HarperCollins Publishers, New York.

Hungarian translation © Moukhtar Lucia jogörököse, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Fordította: Moukhtar Lucia

A húszéves jubileumi kiadás előszavát fordította: Dési András

Borítóterv: Daniel Horowitz

A borító Igor Kovalchuk fotójának felhasználásával készült

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Ferencz-Fehér Dorottya

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-695-0

A könyvet a szüleimnek,
Sala Ferlegiernek és Icek Perelnek ajánlom.
Az életerejük tovább él bennem.

D. H. Lawrence

Fogságban a vad

Fogságban a vad,
bár vad tisztasága megmarad,
nem párzik, csak kushad és halna.

Az ember ma rab,
rab tettei foglya csak,
az erős sem párzik, s okát nem tudja.

Nagy ketrec a domesztikált lét, megszakad
benne a szex, a vágy szabad
egyszerűsége eltorzul kicsavarva.

Így a perverz normák miatt
kínkeservét nyögve csak
hál az ifjúság, de gyűlöli, és sírna.

A szex kegyelmi állapot,
ketrecben nem lát napot.
Törj ki, vágj bele, próbáld újra!

Mesterházi Mónika fordítása

TARTALOM

Erotikus intelligencia húsz évvel később

Bevezető

A kalandtól a fogságig

Hogyan hal el az erotika elevensége a biztonság iránti vágytól?

Több intimitás, kevesebb szex

A szerelem közelséget keres, de a vágyhoz távolság kell

A modern intimitás csapdái

Nem csak beszéddel teremthetjük meg a közelséget

Demokrácia kontra szenvedélyes szex

A vágy és az egyenlőség más-más szabályok szerint működik

Mindenre képes vagy!

A protestáns munkaetika szembeszáll a vágy gyengülésével

A szex mocskos: őrizd meg annak, akit szeretsz

Amikor a puritanizmus és a hedonizmus összeütközésbe kerül

Erotikus tervrajzok

Meséld el, hogyan szerettek, és én elmondom, hogyan szeretkezel

Szülői szerep

Amikor a háromszemélyes rendszer veszélyezteti a kétszemélyeset

Testi vágyak és fantáziák

Az örömhöz vezető ajtó kulcsát az erotikus elme szentélyében találjuk meg

A szerető árnyéka

A hűség újraértelmezése

Varázsoljuk vissza az ikszet a szexbe

Hazavinni az erotikát

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Irodalom

EROTIKUS INTELLIGENCIA
HÚSZ ÉVVEL KÉSŐBB

Az itt következő könyv, az Erotikus intelligencia eredetileg 2006-ban jelent meg. Miközben a huszadik évfordulóra szánt előszón dolgoztam, rácsodálkoztam, hogy az Erotika – ahogy gyakran rövidítem – eddig negyven évet átfogó pályámnak éppen a középpontjában áll. Ez a felismerés késztet arra, hogy beszámoljak a kötet születéséről, arról, hogy mit jelent számomra 2026-ban, és milyen interpretációkra számítok még jóval azután is, hogy én már nem leszek, azonban a kultúránk, a kontextus és az emberiség fejlődik tovább.

A könyv a The Psychotherapy Networker című magazin számára írt, jóval rövidebb cikkből nőtt ki. A magazint akkoriban Rich Simon szerkesztette, aki az elsők között bátorított arra, hogy dolgozzam ki az elképzeléseimet, és vessem őket papírra. A mentorom volt, a szerkesztőm és kedves barátom. Meghallgatott, provokált, és segített, hogy meg tudjam fogalmazni azokat a paradoxonokat, amelyekkel a terápiás ülések során a rendelőmben találkozom.

Miért kopik meg a jó szex olyan partnerek között, akik éppúgy szeretik egymást, mint azelőtt?

Miért nem következik a jó intimitásból jó szex?

Miért okoz a szülőségre átállás gyakran szexuális katasztrófát?

Akarhatjuk-e, amit már megkaptunk?

Miért csábító, ami tiltott?

Milyen érzés, amikor szeretünk?

Miben más, ha vágyakozunk?

És miért nem beszél erről senki?

Korábban pszichoterapeutaként elsősorban olyan kapcsolatokra koncentráltam, amelyeknek a szereplői faji, hitéleti vagy kulturális szempontból eltérő háttérrel rendelkeztek. Az intimitással és vággyal kapcsolatos kérdések a munkám elválaszthatatlan velejárói voltak, de ritkán kerültek felszínre. A szülők óvatosan közelítettek az effajta ellentmondásokhoz, és gyakran egyáltalán nem beszéltek a szexről. Ami abszurditásnak tűnt számomra, hiszen az 1990-es években a szexualitás új hajnala virradt fel.

Kulturális szempontból a szex teljesen körülvett minket: áradt a tévéből, a pletykalapokból, az internetről, a pornográfiából. Az emberek társadalmi életük részeként kéjes örömmel vitatták meg a Clinton–Lewinsky-botrány körülményeit, Pamela Anderson és Tommy Lee szexvideójának ügyét, a Szex és New York új epizódját vagy a Paris Hilton nevű ifjú örökösnővel kapcsolatos legfrissebb pletykákat. A fogamzásgátlás, a gumi óvszer, a Viagra és az alkalmi szex a nyugati világ szexuális szabadságának soha nem látott kiteljesedését hozta, miközben az AIDS alaposan megtépázta ennek a szabadságnak az illúzióját, és szörnyű következményekkel járt.

Úgy tűnt, mindenki folyton a szexről akar beszélni, de nem úgy, mintha ez személyesen is érintené. A pácienseim fészkelődni kezdtek a székükben. Visszafojtották a lélegzetüket. Az volt a benyomásom, hogy sokan elakadtak egy zavarba ejtő elágazásnál: végre szabadon felfedezhették volna szexualitásuk végtelen tájait, de azon kapták magukat, hogy semmi kedvük hozzá, és nem értik, miért nincs. Lassacskán rájöttem, hogy az emberek nagyon hosszú ideje szégyellik magukat a saját szexuális életük miatt. E pácienseim érdekes módon mind arról beszéltek, hogy a párkapcsolatuk – ellentétben a szexuális életükkel – kiválóan működik, és ez csak még jobban összezavarta őket. Mindez rettentően kíváncsivá tett. Megsejtettem, hogy a szerelem és a vágy más forrásból származik, és más irányba halad. Kapcsolatban és konfliktusban is állnak egymással.

Tanulmányozni kezdtem a modern szerelemben felmerülő vágy kérdéseit, és megkértem a pácienseimet, hogy tartsanak velem ezen az úton. Arra biztattam őket, hogy beszéljenek a szexuális életükről vagy a hiányáról, valamint arról, hogy milyen szexre vágynak.

Az ember kinyit egy ilyen ajtót, aztán csodálkozva nézi, hogy ki jön be rajta.

Egy nő, aki azt mondja, hogy az érzelmi intimitás számára a szexhez vezető híd, és ha ez a fajta kapcsolat hiányzik, a teste nem mutat érdeklődést.

Egy másik nő, aki az ellenkezőjéről számol be: az érzelmi intimitás számára akadály. Egész nap másokról gondoskodik, vagyis számára a névtelen, a felelősség terhe nélküli szex a legizgatóbb.

Egy férfi, aki a felesége legnagyobb meglepetésére elárulja, hogy BDSM-mel szeretne kísérletezni.

Egy leszbikus pár, aki férfi párokat szerepeltető pornót néz, mert a kevés érzelemmel, erős intenzitással működő szexet találja izgalmasnak.

Egy pár, amelynek tagjai legjobb barátként jellemzik egymást, és közben kihűlő szexualitásukra panaszkodnak.

És természetesen az ifjú anya, akinek a gondolatai között a szex a legutolsó. Visszatér valaha az étvágya? Minden valószínűség szerint igen. De ahhoz nem kellett terapeutának lennem, hogy tudjam, egy ideig még küszködni fog. Én a magam részéről, két kisfiú anyjaként a saját szexuális nehézségeimmel voltam kénytelen szembenézni. Nem a vágy hiányzott belőlem, hanem a logisztikai bonyodalmakkal és a kimerültséggel kellett megküzdenem, nehezen csalogattam elő azt a „nőt”, aki az összes ház körüli feladat elvégzése után az „anya” háta mögött bújt meg. Bevallom, nemcsak klinikai, hanem személyes okokból is egyre jobban érdekelt a téma.

A pácienseimmel együtt léptem be ebbe a világba, és nagy lelkesedéssel keltünk útra. Arra biztattam őket, hogy egyedül és együtt is vizsgálják meg a vágyaikat, ők pedig kiválóan és bátran végezték el a feladatot. Szívesen beszéltek olyan részletekről, amelyeket régebben tabunak tartottak volna. Gyakorlatokat találtam ki, és ők elmondták róluk a véleményüket. Máig használom azokat, amelyek működőképesnek bizonyultak. Az üléseket a közös munka öröme itatta át, és rájöttem, hogy csak akkor tarthatok velük lépést, ha a lehető leggyorsabban továbbképzem magam.

Mindig is érdekelt az erotika. Ez irányú műveltségem nagy részét a képzőművészetnek, zenének, színháznak és a személyes tapasztalataimnak köszönhettem. Most viszont éjszakákon át olvastam a téma legnagyobbjait: Jack Morin, Helen Fisher, Sigmund Freud, Roland Barthes, Ethel Person, Michel Foucault és még sok más szerző munkáit. Idősebb mentorok és kortársak között kerestem további szupervíziót. Bulikon spontán felméréseket végeztem. Mindenkit erről kérdezgettem magam körül.

A kérdéseim a szexre irányultak, de a politikával, társadalommal és fejlődéssel is kapcsolatosak voltak. A nyugati társadalmakban akkor erősödött meg az egyenjogúság, amikor a különféle dominanciajátékok is elfogadottá váltak. E jelenség a terápiás üléseken is érdekes formákat öltött. Hogy jobban megértsem a BDSM iránt érdeklődő klienseimet, több amerikai államban szexbarlangokat kerestem fel. Megsejtettem, hogy mire gondolhatott az egyik páciensem, amikor azt mondta, hogy ő a fölényhelyzetben tudja átélni, hogy él. De értettem és elfogadtam, hogy a felesége valószínűleg soha nem fogja ezt így látni.

E munka nagy része a The Psychotherapy Networkerben megjelenő cikk alapjául szolgált, csakhogy a megjelenés után is makacsul folytattam a téma kutatását. Mire Tracy Brown – aki hosszú szerkesztői pályával a háta mögött lett irodalmi ügynök – felhívott, már bőven volt anyagom. Tracy mindennap átlapozta egy közeli könyvesbolt magazinos állványát, és véletlenül ráakadt a cikkem országos lapokban átvett változatára, amelyet az „erotikus intelligenciáról” szóló írásként reklámoztak a címlapon. Akkor már rég vadászott valamire és főként valakire, egy témára és egy szerzőre, hogy ügynökként dolgozni kezdhessen vele. Úgy érezte, hogy a cikkben ott van az a szikra, ami lángra lobbanhatna. Kemény munkával szültük meg azt a vázlatot, amely a HarperCollins zseniális szerkesztője, Gail Winston asztalára is eljutott, és ő nem egyszerűen elfogadta az alapötletet, hanem minden szinten támogatta is.

Magabiztosan láttam munkához, de az alázat és talán a kétség sem hiányzott belőlem, sejtettem, hogy miben kevés a tudásom. Még soha nem írtam könyvet. Nem ment könnyen a lineáris történetmesélés, amire pedig nagy szükségem lett volna. A segítség Sarah Manges személyében érkezett, aki nap mint nap leült mellém, rendet rakott bennem, az elképzelésekből mondatokat formált, és a mondatok aztán bekezdésekké, majd fejezetekké nőttek, míg végül megszületett ez a könyv. Éjszakába nyúlóan beszélgettünk, írtunk és szerkesztettünk, oldalakat küldtünk Gailnek, aki mestere annak, hogy lenyisszantsa a felesleget, és formát adjon a maradéknak. Hajnaltájt gyakran hívtam Skype-on a barátomat, Laura Blumot, akivel négy közös nyelvünk van, és ő nemcsak hozzászólt a szerkesztői döntésekhez, hanem a multikulturális nézőpont megteremtésében is sokat segített, márpedig az nélkülözhetetlen, ha e történeteket pontosan akarjuk elmesélni.

Miközben egyre többet tanultam meg Sarah és Laura írástudományából, ők is tanultak tőlem: elmerültek az üléseimen elhangzott beszélgetések anonimizált átirataiban, és megértették, miért olyan nehéz egy kapcsolat lineáris elbeszélése. Az tud egy kapcsolatról írni, aki elfogadja, hogy sok nézőpont, kulturális kontextus, nagy és kis pillanat létezik, ráadásul mind régi sebekre utal, és elmúlt korok üzenetét hordozza. Amikor Sarah és Laura azt kérdezte: „És mi történt azután?”, én általában azt feleltem: „Hát, ahhoz, hogy erre válaszolni tudjak, először vissza kell mennünk a páciensem gyerekkorába”, vagy „Addig nem vizsgálhatjuk a később történteket, míg meg nem értjük, hogy milyen kulturális dinamika befolyásolta mindezt.” Jó pár év múlva örömmel hallottam, hogy Sarah maga is terapeuta lett.

Húsz éven át egymagamban babusgattam a sok bizalmas részletet, még a szívfacsarókat is. Ez az előszó végre alkalmat kínál, hogy ezekről is szót ejtsek. Nélkülük nem tudnám elmagyarázni, hogy az Erotika életem egyik legnagyobb vállalkozása volt. Nem tudnám kimondani, hogy miközben terapeutaként új utakkal próbálkoztam, gyakran botladoztam, és néha egyértelműen zsákutcába jutottam. Nem tudnék beszélni anyám haláláról, amely szintén e könyv megírása közben következett be. Azt is képtelen lennék bevallani, hogy a kiadó nagyon nem akarta elfogadni a könyv címét, de a néhai, csodálatos Helen Fisher végül rábeszélt, hogy küzdjek meg érte. Csak ennek az előszónak az olvasói értesülhetnek róla, hogy hét év telt el, mire a klinikai világon kívül is érdeklődni kezdtek a munkám iránt. Amikor az első TED-előadásom szélsebesen terjedni kezdett a neten, ami 2013-ban még egészen új jelenség volt, végre az Erotika is életre kelt, méghozzá úgy, ahogy arra egyáltalán nem számítottam.

Azt viszont talán sok olvasóm tudja, hogy e könyv – növekvő népszerűsége ellenére is – sokáig csak titokban cserélt gazdát. Az emberek dugdosva adták tovább egymásnak az aláhúzogatott, szamárfüles példányaikat. Ha a metrón olvasták, egy másik könyv borítójába csomagolták. Amikor végre felvettem a hangoskönyvváltozatot, sok köszönőlevelet kaptam.

De a világ lassanként megváltozott. A kapcsolataink is megváltoztak. Kibeszélhető témáink köre egyre tágult. Az Erotika a hálószobákból a tantermekbe, a pszichológusok rendelőjéből a könyvklubokba és egyetemi kollégiumokba jutott. Magányos emberek és párok eszközévé, a gyógyításban dolgozók hivatkozási alapjává vált, térkép lett mindazoknak, akik korunk titokzatos szerelmi univerzumában próbálják kiismerni magukat. Legnagyobb meglepetésemre ma kulturális viszonyítási pont, és már több mint harminc nyelvre fordították le.

Minél többen olvasták az Erotikát, annál tisztábban láttam a magam elé kitűzött célt. Naponta kaptam levelet olyan olvasóktól, akik nem fértek hozzá a megfelelő terápiához, de vigaszt találtak a könyvben, és felismerték magukat benne. Keresni kezdtem azokat a megoldásokat, amelyekkel a rendelőmben tanultakat a nyilvánosság elé tárhatom, hogy ezzel demokratikusabbá tegyem az önreflexió és a másokhoz kapcsolódás klinikai módszereit. A levelek megerősítettek abban, hogy az Erotika sokaknak segít, hogy ne a tökéletességről, hanem az összetettségről szóló történetekben keressék magukat. Nem volt visszaút. Meggyőződésemmé vált, hogy be kell világítani a sötét sarkokba, és szembe kell fordulni azokkal a tabukkal, amelyek miatt sok szerelmes elszigeteltnek és magányosnak érzi magát. Van egy mondat, amelyet nagyon sokszor hallottam a könyvvel kapcsolatban: Nem is tudtam, hogy másokkal is történik ilyesmi. Mindenképpen változtatni akartam ezen.

Igyekezetem talán a Where Should We Begin? (Hol is kezdjük?) című podcastban vált a leginkább megfoghatóvá. Egy évtizeddel a könyv megjelenése után ugrottam fejest az újabb kalandba, amelynek során a rádiózásban és a podcastkészítésben is igen tapasztalt Jesse Baker lett a társam. Ő ismerte fel, hogy ez az a műfaj, amelynek segítségével a könyvben szereplő történetek intimen és meghitten életre kelthetők. Felhívást tett közzé valódi pároknak. Több százan jelentkeztek. Megszűrte őket, mindegyikükkel órákat beszélgetett telefonon, és a személyes találkozásunk előtt felkészített engem. Az eredmény semmihez sem volt fogható: igazi, névtelen, egy alkalomból álló terápiás beszélgetések születtek, és a hallgató az odaadásról, szexualitásról, hűtlenségről, árulásról, veszteségről, fájdalomról, szülőségről, barátságról, kollegiális viszonyról és még sok másról szóló, szerkesztetlen diskurzusok észrevétlen résztvevőjévé válhatott. E szöveg írása idején a kétszázadik adásnál tartunk.

Az Erotikával ellentétben a podcast szereplői nem a pácienseim, és nem is lesznek azok. Tisztában vannak vele, hogy az emberi kapcsolatok egészségesebbé tételéért folytatott kampányban működnek közre. Nagyon hálás vagyok nekik, különösen, mivel az emberiség egyre bonyolultabb kapcsolati dilemmákba keveredik. A pácienseim manapság már habozás nélkül beszélnek a szexuális életükről. Sokan házasodnak (újra) idősebb korban, ezért természetessé vált, hogy egy kapcsolat kezdetén már pontosan tudják, mit akarnak az ágyban, ismerik a kötődési stílusukat, az asztrológiai kompatibilitásukat, tisztában vannak azzal, hogy melyek számukra a figyelmeztető jelek vagy az azonnali szakítás okai. De ebből nem következik, hogy kevesebb kérdésük volna. Mire kettőt pislogok, már a monogámiáról, a majdnem monogámiáról, a nyitott vagy poliamorikus kapcsolatokról beszélgetünk: ez nagy változás a 2000-es évek elejéhez képest, amikor olyan témákkal kezdtük, hogy „Mi a család?”, „Mi egy pár?”, „Hogyan nevezzük meg a gondoskodás körét?”

A 2020-as években e témák mellett elsősorban a randiappok, a közösségi média, az MI-terápia, a chatbotok, a szexuális megvonás és az egyre kevesebb emberi kapcsolatot kínáló világban terjedő magány hatásaival kell foglalkoznom. A felsoroltak mindegyike alapjaiban változtatta meg azt, ahogy másokhoz kötődünk. És akkor még nem is beszéltünk a világjárvány társadalmi hatásairól, amelynek a teljes megértéséhez még évtizedekre lesz szükségünk. A rengeteg változás közepette vigasztaló tudat, hogy a szerelem és a vágy két olyan erő, amely minden generációban, a világ minden táján mindig érvényesül. És hiába a sok nehézség vagy fájdalom, lehetséges a továbblépés.

De sokakat meglephet, hogy e lépések merre viszik őket.

Az Erotika megjelenése óta eltelt húsz évben abban a megtiszteltetésben (és néha szomorúságban) volt részem, hogy tanúja lettem az itt szereplő történetek kibontakozásának. Ezek között volt Jed és Coral története, akikre már korábban utaltam, amikor említettem a férfit, aki BDSM-mel szeretett volna kísérletezni.

Jed és Coral a könyv kiadása után jó pár évvel újra megkeresett, mert újabb határponthoz érkeztek. Jed úgy döntött, hogy elválik, de nem akart fájdalmat okozni a feleségének. Megpróbáltam segíteni neki a távozásban, de ő azt mondta: „Képtelen vagyok rá.” Amikor megpróbáltam segíteni neki a maradásban, ő azt mondta: „Képtelen vagyok rá.” Egy nap, amikor velem szemben ült a rendelőmben, és ismét a kétségei részletezésébe bonyolódott, rádörrentem: „Jó, hagyjuk, ne beszéljünk erről, mert úgysem fogja soha otthagyni.”

Két további ülés után úgy döntöttünk, hogy ezután Coralt fogom egyedül fogadni. Tudtam, hogy Jed dühös rám azért, amit mondtam. Ráadásul azonosulni is tudtam a dühével. A húszas éveimben én is egy terapeuta segítségét vettem igénybe, hogy sok bizonytalankodás után ki tudjak lépni egy kapcsolatból. Nála is ezt akartam elérni. De neki ez nem tetszett. Pedig szívből reméltem, hogy a szavaimra adott reakciója elvezeti majd a megoldáshoz.

Az új előszó megírására készülve Mary Alice Miller és én számos olyan emberrel vettük fel a kapcsolatot, aki eredetileg közreműködött a könyv megszületésében. Mary újságíró és kurátor, aki az elmúlt hét évben az író- és gondolkodótársam. Coralt is megkerestük, és ő örömmel állt a rendelkezésünkre. Hosszú idő telt el az utolsó beszélgetésünk óta. Azt már tudtam, hogy végül elváltak Jeddel. Nagyon fájdalmas volt, de nem sokkal később mindketten új házasságot kötöttek, és szülőtársakként sikeresen, zökkenőmentesen nevelik együtt a fiukat.

Majdnem két órán keresztül beszélgettünk arról, ahogy a válás véget vetett a párkapcsolatuknak, de a családi ökoszisztémájuk harmonikus újraszervezéséhez vezetett. Jednek és új feleségének, Emilynek azóta született egy gyereke. Aztán még egy. Amikor egy havas téli éjszakán Emily hasa görcsölni kezdett, Jed Coralt hívta először, hogy megkérje, vigyázzon az otthon lévő kisbabára. Coral azt mesélte, hogy lelkesen igent mondott, összeszedte magát, és átment a volt férje csupán néhány utcányira lévő lakásába. Érzelmileg és földrajzilag is közel maradtak egymáshoz. Itt hosszú csend állt be a beszélgetésben. „Maga szerint Jed is hajlandó volna találkozni velünk?” – kérdezte Mary Alice. „Biztos vagyok benne – válaszolt Coral, és már elő is vette a telefonját. – Most rögtön megkérdezem.”

A férfival egy augusztusi délelőttön, a legutóbbi beszélgetésünk után tizenöt évvel találkoztunk. Örültem a viszontlátásnak. Úgy éreztem, hogy egykori páciensem idősebb, boldogabb változata ül velem szemben. (Nem kérdeztem meg, hogy ő milyennek talál engem.) Legnagyobb meglepetésemre magával hozott egy listát olyan mondatokkal, amelyeket másfél évtizeddel korábban hallott tőlem – és új szempontból csodálkozhattam rá, hogy e mondatok mit jelentettek a számára. Élénken emlékezett erre a kijelentésemre: „Amelyik napon úgy dönt, hogy joga van a boldogsághoz, azon a napon cselekedni fog.” E szavak konfliktust gerjesztettek kettőnk között. Most viszont azt mondta, ezek adták meg a végső lökést, hogy el tudjon költözni otthonról. „Éveken át haragudtam magára. De azóta nem voltam sem dühös, sem zaklatott – mondta. – Hálás vagyok érte.”

Én meg azt meséltem el neki, hogy hosszú ideje idézgetem mindazt, amit Coraltól hallottam arról, hogy milyen szép lehet egy válás. A történetük – természetesen név nélkül – nagyon sok embernek segített. A férfi az exfeleségének és az ő nagylelkűségének tulajdonította a válás utáni életük sikerét. Megértette, hogy amikor a régi házasságában nem akart újabb gyereket, azzal az álmaitól fosztotta meg a párját. Elismerte, hogy biztos fájdalmat okozott neki, amikor más nőtől viszont születtek gyerekei, főleg úgy, hogy Coral és az új férje gyermektelenek maradtak.

Előre kijelölt időnk lassacskán lejárt, de úgy döntöttünk, hogy nem törődünk vele: a Corallal folytatott beszélgetésem során ugyanez történt. Mindkét találkozó nyilvánvalóvá tette, hogy miért szerették egymást annyira. És azt is, hogy miért változott a szerelem szívből jövő barátsággá.

„A szex miatt voltam kénytelen megtanulni a kapcsolódást más emberekkel” – idézte Jed egy korábbi ülésünket, azután elmesélte, hogy milyen körültekintően egyensúlyoznak Emilyvel a szülőség, a poliamória, a közös és a külön-külön átélt szexuális kalandjaik között.

„Rokonszenvet érzek emberek iránt, aztán néha le is akarok feküdni velük.” – Úgy emlékszem, Coral ezzel jellemezte magát valamelyik régi ülésünk során. Most ő és a kettes számú férj boldog monogámiában élnek.

Beszélgetésünk során Jed és Coral is fesztelenül, magabiztosan és bölcsen viszonyult életük legintimebb részleteihez, és nem hallgattak a kettejük közti szexuális inkompatibilitásról sem, ami végül a váláshoz vezetett. Szépen, tapintatosan, nagylelkűen beszéltek egymásról. Sosem kételkedtem benne, hogy Coralnak jó pszichológusa voltam, de ha az elmúlt tizenöt évben azt kérdezték tőlem, mondtam-e már csődöt a szakmámban, akkor sokszor Jed jutott az eszembe. Semmi sem enyhítette ezt az érzést: sem az, hogy e könyv lapjain elbeszéltem a történetét, és ezzel sok más embernek segítettem, sem az, amikor Coral megnyugtatott, hogy végül jó kapcsolat alakult ki kettejük között.

Csak akkor tudtam megszabadulni ettől a kétségtől, amikor az egyórásra tervezett találkozásunk nyolcvanhetedik percében Jed elárulta, hogy pont az segített rajta, ami annak idején éket vert közénk.

„Azt hiszem, ez tényleg egy nem tökéletes történet” – mondta Jed a Corallal közös útjáról.

„A terápia is lehet nem tökéletes történet” – válaszoltam.

„Tökéletes történetekből nem lehet tanulni” – mosolygott rám.

Ebben egyetértettünk.

BEVEZETŐ

A modern házaspárok szexualitásának története gyakran a megcsappant vágyakról szól, és számos olyan mentség szerepel benne, amely az erotika elkerülhetetlen halálára ad magyarázatot. Úgy tűnik, hogy az utóbbi időben a reggeli hírektől kezdve a The New York Timesig mindenki véleményt nyilvánít ebben a kérdésben. Emlékeztetnek arra, hogy túl sok olyan pár van, aki nem él elég gyakran szexuális életet, még akkor sem, ha a partnerek azt állítják, hogy szeretik egymást. A párok napjainkban túlságosan elfoglaltak, túl sok stressz éri őket, túl nagy terhet ró rájuk a gyermeknevelés, és túl fáradtak ahhoz, hogy szeretkezzenek. És ha mindez nem elég érzékeik eltompításához, megteszik azok az antidepresszánsok, amelyeknek épp az lenne a feladatuk, hogy enyhítsék a stresszt. Ez meglehetősen ironikus fejlemény a bébibumm-generáció tagjainak életében, akik úgy harminc évvel ezelőtt a szexuális felszabadulás beköszöntét ünnepelték.

Nem szeretném górcső alá venni a médiában elhangzó vélemények megbízhatóságát – az életünkben valóban jóval több a stressz, mint kellene –, de ha kizárólag a szexuális együttlétek gyakoriságára és mennyiségére összpontosítanak, csak felületesen írják le azt a rossz közérzetet, amely számos pár életében jelen van. Úgy vélem, hogy ez a történet jóval többről szól.

A pszichológusok, szexuálterapeuták és társadalomtudósok régóta próbálják átvágni azt a gordiuszi csomót, amelyet a szexualitás és a domesztikált párkapcsolatok összebékítésének nehézségei bogoztak össze. Bőségesen el vagyunk látva tanácsokkal azzal kapcsolatban, hogy mi mindennel fűszerezhetjük szexuális életünket a párkapcsolatban. Csökkenő szexuális étvágyunk, ahogyan azt a tanácsokból megtudjuk, egyszerűen időzítés kérdése, s megfelelő prioritások felállításával és jó szervezőkészséggel könnyen helyrehozható; de kommunikációs problémaként is felfogható, ami úgy orvosolható, hogy pontosan megfogalmazzuk, milyen szexuális vágyaink vannak.

Kevéssé hajlok a szexualitással kapcsolatos statisztikai megközelítésre – azaz annak vizsgálatára, hogy az adott pár él-e még szexuális életet, milyen gyakran, mennyi ideig, ki kezdeményez, és hogy kinek-kinek hány orgazmusa van. Ehelyett pontosan azokkal a kérdésekkel szeretnék foglalkozni, amelyekre nem adható egyszerű válasz. Ez a könyv az erotikáról szól, és a szexualitás poétikájáról, az erotikus vágy természetéről és az ezzel járó dilemmákról. Milyen érzés, ha szeretünk valakit? És miben különbözik ettől az, ha vágyunk valakire? A megfelelő mértékű intimitás mindig jó szexuális kapcsolathoz vezet-e? Miért van az, hogy a szülői szerepbe való belépés olyan gyakran van pusztító hatással erotikus vágyainkra? Miért keltenek bennünk erotikus vágyakat a tiltott dolgok? Vágyakozhatunk-e valaki után, aki már megadatott nekünk?

Mindnyájunkban megvan a biztonság iránti alapvető vágy, ami a legfőbb oka annak, hogy elkötelezett kapcsolatokat hozunk létre; de ugyanilyen erős bennünk a kalandok és izgalmak iránti vágyakozás is. A modern románcok azzal az ígérettel kecsegtetnek minket, hogy ez a két szükséglet kielégíthető egyazon kapcsolatban. Én azonban nem vagyok erről meggyőződve. Manapság egyetlen embertől reméljük megkapni mindazt, amit korábban egy egész közösség nyújtott nekünk: a biztonságérzetet, a létezés értelmének érzését és a folytonosság érzetét. A kapcsolattól elvárjuk, hogy megmaradjon benne a romantika, ugyanakkor érzelmileg és szexuálisan kielégítő legyen. Meglepő-e, hogy ilyen terhek nyomása alatt számos kapcsolat összeroppan? Nehéz, de nem lehetetlen izgalmat, várakozást és vágyat kelteni abban az emberben, akitől vigaszt és stabilitást várunk. Arra szeretném ösztönözni olvasóimat, hogy elgondolkozzanak azon, miként vállalhatnak kockázatot a biztonságon belül, hogyan tehetik rejtélyessé hétköznapi világukat, illetve miképpen varázsolhatnak újdonságot az állandóságba.

Megvizsgáljuk azt is, hogy a szerelem modern ideológiája időnként hogyan kerül összeütközésbe a vágy erőivel. A szerelem a közelség, kölcsönösség és egyenlőség légkörében kap lángra. Arra törekszünk, hogy megismerjük a szeretett személyt, hogy minél közelebb tudjuk magunkhoz, és csökkentsük a közöttünk lévő távolságot. Akit szeretünk, azzal törődünk, aggódunk érte, és felelősséget érzünk iránta. Néhányunk számára a szerelem és a vágy elválaszthatatlan. Sok más emberben azonban az érzelmi intimitás gátolja az erotikus önkifejezést. A gondoskodás és védelmezés szerelemnek tápot adó elemei gyakran gátolják az öntudatlanságot, amely az erotikus öröm táptalaja.

Az a meggyőződésem, amelyet húsz év terápiás gyakorlat is alátámaszt, hogy a biztonság megteremtésének folyamata során sok pár összekeveri a szerelmet az összeolvadással. Ez a tévedés a szexuális élet szempontjából rossz előjel. Ahhoz, hogy a másikhoz való viszonyunkban fenntartsuk a lendületet, szükség van egy áthidalható távolságra. Az erotikához szükség van az elkülönülésre. Más szavakkal: az erotika az én és a másik közötti térben születik meg. Ahhoz, hogy bizalmas kapcsolatot alakítsunk ki a szeretett személlyel, képesnek kell lennünk ennek az űrnek és a belőle fakadó bizonytalanságoknak az elviselésére.

Miközben ezen a paradoxonon rágódunk, gondolkozzunk el egy másikon is: a vágyat gyakran olyan érzelmek kísérik, amelyek látszólag ellentmondanak a szeretetnek. Ezek közül elsőként az agresszió, a féltékenység és a civódás jut eszembe. Meg fogom vizsgálni azokat a kulturális nyomásokat is, amelyek a domesztikált szerelem kialakulásának hátterében állnak: tisztességessé, egyenrangúvá és biztonságossá, ugyanakkor unalmassá teszik a párkapcsolatot. Szeretném megmutatni az olvasóimnak, mennyivel izgalmasabb, játékosabb, akár frivolabb szexben lehetne részünk, ha nem hagynánk, hogy a kulturálisan meghatározott ragaszkodásunk a demokrácia unalmához korlátozzon bennünket.

Ennek alátámasztásához elkalandozunk a társadalomtudományok területére. Látni fogjuk, hogy a mai párok jóval többet invesztálnak a szerelembe, mint elődeink; ugyanakkor a sors furcsa fintora miatt a szerelemnek és a házasságnak épp ez a modellje az, ami a válások exponenciálisan növekvő számához vezet. Felmerül a kérdés, hogy a házasság hagyományos struktúrája képes-e megfelelni a modern kor elvárásainak, különösen annak fényében, hogy az amíg a halál el nem választ fogadalom kétszer annyi időt ölel fel, mint hajdanában.

A mágikus elixír, amelynek az lenne a feladata, hogy ezt lehetővé tegye, az intimitás. Ezt a kérdést több nézőpontból is megvizsgáljuk, de fontos, hogy már ezen a ponton rávilágítsunk: azokat a sztereotípiákat, amelyek a nőket romantikusnak, míg a férfiakat szexuális hódítóknak ábrázolják, már nagyon régen fel kellett volna számolni. Ez igaz azokra az elképzelésekre is, amelyek szerint a nők szeretetre szomjaznak, alapvetően hűségesek, és ragaszkodnak az otthonukhoz, míg a férfiak biológiai tulajdonságaiknak köszönhetően képtelenek a monogámiára, és félnek az intimitástól. A nyugati világ társadalmi és gazdasági változásainak eredményeképpen a nemek közötti hagyományos határok elmosódtak, és az említett tulajdonságok most mind a nőkben, mind a férfiakban megjelennek. Bár a sztereotípiáknak időnként nagy az igazságtartalmuk, nem képesek megragadni a modern kapcsolatok összetettségét. Én a szerelem androgün megközelítésére törekszem.

Párterapeutaként a visszájára fordítottam a hagyományos terápiás prioritásokat. Azon a területen, ahol én dolgozom, ahhoz vagyunk szokva, hogy először a kapcsolat minőségével foglalkozzunk, és csak utána azzal, hogy ez miként van jelen a hálószobában. Ebben a megközelítésben a szexuális kapcsolat a kapcsolat egészének a metaforája. Ennek hátterében az a feltételezés áll, hogy ha javítunk a kapcsolaton, az a szexuális élet területén is fejlődéshez vezet. A tapasztalataim azonban azt mutatják, hogy ez gyakran nem így van.

A terápiás kultúra hagyományosan előnyben részesíti a kimondott szót a testi önkifejezéssel szemben. Ugyanakkor a szexualitás és az érzelmi intimitás két külön nyelv. Szeretném, ha a test ismét elfoglalhatná az őt megillető helyet a párkapcsolatokról és az erotikáról folytatott vitában. A test gyakran olyan érzelmi igazságokat tartalmaz, amelyek felett a szavak túlságosan könnyedén átsiklanak. Az a dinamika, amely a konfliktus forrása a párkapcsolatokban – különösen a hatalommal, kontrollal, függőséggel és sérülékenységgel kapcsolatos dinamika –, gyakran kívánatossá válik, amikor a testünkön keresztül tapasztaljuk meg és erotizáljuk. A szex így egyszerre válik az intimitás körüli konfliktusok és zavarodottság megértésének eszközévé és e destruktív hasítások gyógyírjává. Az egyes partnerek teste, amelyen élettapasztalataik és a kultúra is lenyomatot hagytak, olyan olvasókönyvvé válik, amelyet együtt lapozhatunk át.