KATHRYN
STOCKETT

LÁZADÓ
NŐK KLUBJA

Fordította

Dési András György

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Kathryn Stockett: The Calamity Club,
Spiegel & Grau, New York, 2026

Copyright © Kathryn Stockett, 2026

Hungarian translation © Dési András György, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

A borítóhoz felhasznált képek:

virágminta (The Olga Hirsch Collection of Decorated Papers)
© The British Library Archive/Bridgeman Images;

madár © CSA Images/Getty Images

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

A borítót az eredeti alapján készítette Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-646-2

Az én gyönyörű, okos mamámnak,
Ruth Elliott Stockettnek

Bevezető

Birdie

1933 szeptembere

A Belvárosi Vegyesbolt ajtaja fölött csengettyű lógott, ami egyetlen plimmel jelezte, ha valaki benyitott. Az Oxfordi Patikának két csengettyűje volt, úgyhogy inkább plam-plimmnek hangzott, de ez sem olyan nagy dolog. Viszont a Gathright-Reed Gyógyszertár ajtajának kilincsén egy sor réz száncsengő himbálódzott egy harminccentis szalagon: amikor megmozdították, fémgolyók sora zörrent meg, hogy mindenkit figyelmeztessen, valaki bejött ebbe a fránya boltba, lehetőleg nézzétek meg, ki az. És aki hallgatott rájuk, engem látott meg.

Jobboldalt egy testes asszony állt a pultnál, éppen vásárolt valamit. Pripp volt az, a húgom összes barátnője közül a leghangosabb. A nyálkás szeptemberi reggelen szőke bubifrizurája százfelé állt, ahelyett, hogy szépen lelógott volna.

– Birdie, nem találkoztunk már egy ideje – mondta.

Láttam, hogy műselyem harisnyát vesz éppen, biztosra vettem, hogy olyan nagy méretűt, amilyet az ilyen nagyokosok hordanak.

– Szervusz, Pripp! – Mentem tovább, elsétáltam a háta mögött.

Hátraballagtam, beálltam a legnagyobb, embermagasságú polc elé, amit találtam, felkaptam az első kezem ügyébe eső dolgot, történetesen egy kis doboz férfibrillantint, és egészen közel emeltem a szememhez, reméltem, hogy így nem tűnök olyannak, akit érdemes megszólítani. Mi az istennyilának kell nekem ezt csinálnom, ráadásul pont ebben a boltban, benn a főtéren, amikor minden más lány átmehet a város túloldalára, ha lepedőre vagy fekete zenés lemezekre van szüksége?

A lelkem mélyén pontosan tudtam, miért: mert rólam senki sem feltételezné, amire éppen készültem. Birdie Calhoun voltam, huszonnégy éves, templomba járó és ártatlan, egyformán kedves az állatokkal meg az emberekkel. Még csak hasonlót se tennék ahhoz, amit épp tenni készültem.

– Azt azért meg kell mondanom – kezdte Pripp a bolt túlsó végén, a pultnál, de még itt hátul is jól hallottam –, hogy szerintem nem tisztességes harmincöt centet kérni az én méretemért, mikor a közepes harmincba kerül. – Azt is ki tudtam venni, ahogy a pult túloldalán álló idős nő előtt gyűlik az aprópénz.

– No de hát majd kétszer annyi műselyem kell hozzá – magyarázta az eladó. – Úgy is nézhetjük, hogy nagyon jutányosan vásárol.

Míg fedezékben vártam, hogy Pripp elmenjen, elöl, a könyvtárpolcnál egy pattanásos képű fiú lapozgatott valamit. Körben az összes falat polcok borították, színes papír- és bádogdobozok sorakoztak rajtuk, fölöttük táblák magyarázták, hogy melyik áruval mire lehet menni: A filmsztárhoz méltó megjelenésért, A kellemetlen viszketés ellen, Az igényes, egyetemre járó uraságnak, de olyan miért nincs, hogy A hajadon hölgynek, akinek egyáltalán semmi kedve ehhez? Én ezt a feliratot kerestem, hol van? A száncsengők újra megzörrentek, oldalra hajoltam, hogy lássam, mi történik. A könyvtárpult előtt álldogáló fiú kiment. Eggyel jobban állunk, egy még hátravan.

A pultnál Pripp a vállára igazította ridikülje sárga szíját, én meg visszatartott lélegzettel lestem őt. De ahelyett, hogy kiment volna, körülnézett – nyilvánvalóan engem keresett –, úgyhogy amikor elindult felém, visszaraktam a polcra a brillantint. Nem tudtam volna megmagyarázni, mik a terveim a férfihajzselével.

– Hát itt vagy, Birdie! – kiáltott fel Pripp. Szorosan összeszorított szájjal, okoskodóan mosolygott. Biztosra vehettem, hogy bármit mondok, meg fogja ismételni. – Láttam, egyiktek sem jött vasárnap templomba, üres maradt elöl a helyetek, és Frances az előírtnál kevesebb órát teljesített a Lelencben, elárulhatom, Garnett Pittman nem volt tőle boldog, azt hiszem, Frances jól tenné, ha értesítette volna…

– Elutazott. Frances és Mrs. Tartt elutaztak – Prippnél egy mondatra volt esélye az embernek, azt gyorsan közbe kellett szúrni, amikor alkalom adódott rá. – Lementek Jacksonbe valami családi ügy miatt.

Pripp majdnem úgy ráncolta a homlokát, mintha megbántottam volna.

– Hát, nekem egy szóval sem említette, hogy elutazik, márpedig Garnett elnök asszonynak fontos tudnia, ki jön be, hiszen aszerint rendezi el a beosztást, főleg, hogy annyi kicsit elvittek, és csupa nagylányunk van…

– Most dolgom van, Pripp. – A szívem úgy kalapált, mintha ki akart volna ugrani a helyéről. – El kell mennem valahova.

– Hát jó. De mindenképpen mondd el Francesnek, amit mondtam! – És addig állt ott, míg rá nem jött, hogy egy biccentésen kívül nem számíthat tőlem további válaszra. Végül csak megfordult, kiment, és harmadszor is megszólaltatta a szalagra fűzött csengettyűket.

Én maradtam az egyetlen vásárló odabenn. Hárman voltunk: én, a nő a pult mögött, na meg a patikus, aki hátul maradt nagyképű fehér köpenyében, nagyképű dobogóján, és egy mozsárban őrölt éppen valamit, uramisten, csak ne ezzel az emberrel kelljen beszélnem, így hát az idős asszonysághoz mentem oda, aki az üvegtetejű pultnál állt.

Hatvanéves lehetett, fehér, fodros kötényruhát viselt, ősz hajában szemüveg fészkelt.

– Merry Widow-t kérnék szépen – hadartam neki suttogva.

Eltátotta a száját.

– Ó.

Azután előrehajolt, és a bolt hátuljában álló patikust kereste a szemével.

– No hát én… általában Mr. Castel foglalkozik ezekkel a dolgokkal, de ugye recept már nem szükséges hozzá… – Benyúlt a pult alá, és egy kerek, ezüstdolláros méretű bádogdobozkát vett elő, ám rajta felejtette a kezét. – Ötven cent lesz.

A mögötte lévő tükörben megláttam magam: vállig érő barna hajam laposan, csapzottan lógott a hőségben.

– Több kellene.

Bólintott, és benyúlt újra a pult alá, majd még egy ezüstszínű dobozkát tett elém, de mindkettőt eltakarta inas, májfoltos kezével.

– Jó, így egy dollár.

Nem akartam újabb boltokba menni, és újra, más nők, vagy ami még rosszabb, más férfiak előtt végigcsinálni ugyanezt. Két helyen jártam már, ott próbálkoztam, ahova a húgom és Mrs. Tartt biztosan nem megy be, de náluk nem találtam a megfelelő márkából.

– Ugye tudja, hogy három darab van egy dobozban? – súgta az asszonyság.

Bólintottam. Tudtam. Langyos és ragacsos valami szánkázott végig a hátamon.

– Igen, asszonyom, de akkor is kérek még. – A legrosszabbat még nem is említettem.

Összeráncolta amúgy is ráncos homlokát, és kisimított belőle egy átizzadt, ősz tincset.

– Pontosan hány csomaggal szeretne összesen? – Alaposan végigmérte a szimpla kék ruhát, amit az én Mimókám varrt nekem. Szimpla gombokat varrt rá, olyanokat, amik egy szimpla, hajadon nőhöz illenek.

Amikor egész halkan elárultam neki, mennyit kérek, a homlokára tolt szemüveg úgy meredt fel a magasba, mintha a nő a fülét hegyezte volna.

– Ennyit nem nagyon szoktak vásárolni.

Tudom, asszonyom, pontosan tudom. A ruhám ujjával megtöröltem izzadó homlokomat. A gyűrűtlen ujjamat nézte. A francba, kesztyűt kellett volna húznom.

– Nem is tudom, szabad-e… – A patikus felé pislogott, de ő közben eltűnt a helyéről, és attól féltem, hogy éppen felénk tart a polcok között. A nő lehalkította a hangját. – Talán a törvény sem engedi, hogy kilencvenkilenc gumi óvszert adjak el egy hajadon hölgynek. Utána kell néznem…

– Nem, nem kell. Nincs ebben semmi törvénytelen, mert nem nekem lesz, hanem valakinek, akinek joga van rá, hogy… alkalmazza őket. – Hogy nem én akartam használni őket, az megfelelt az igazságnak. Még csak egy rendes udvarlóm sem akadt soha, amivel nincs semmi baj, de a mondat második része, hogy valakinek „joga” lett volna hozzá, az viszont nyilvánvaló hazugság volt.

– És nagy szüksége van rá az illető hölgynek – tettem hozzá.

Tintapacás ujjait a szája elé tette, alaposan megforgatta magában a kilencvenkilences számot, oda lyukadt ki, hogy az harminchárom dobozt jelent, elvégre mindegyik három darabot tartalmazott, de az sem tűnt kizártnak, hogy nekem kell majd közölnöm vele a végeredményt. Szerintem ő is tudta.

– Én igazán megértem… milyen nehéz helyzetben lehet egy nő – mondta, és megrázta a fejét, mintha eszébe jutottak volna azok az évek, amikor neki magának is jól jött volna néhány ezekből. – Viszont ha eladom őket, akkor mindenképpen fel kell tennem előtte egy kérdést. Tudja az illető, hogy ezek csupán a fertőzések megelőzését szolgálják?

– Igen, asszonyom, tudja.

– És nem azt, hogy az illető hölgy ne… – Felém pislogott. – Az a másik ok nem volna törvényes.

– Igen, asszonyom.

– És akkor azt is muszáj megkérdeznem, hogy az ura tényleg…? Van talán valamilyen fertőző betegsége?

Egyenesen a szemébe néztem.

– Nagyon is valószínű, asszonyom.

Bólintott, végigfuttatta a nyelvét a fogsorán.

Olyasmit mondtam, ami teljesen igaz volt, és ettől hirtelen rám tört a sietség – azonnal le kellett bonyolítanunk az üzletet, méghozzá nagyon gyorsan, mielőtt valaki bejön a boltba. Talán ő is ugyanezt érezhette, mert egy gyors és zajos mozdulattal felnyitott egy fehér papírzacskót, amin máris láttam, hogy kicsi lesz. Belerakta a pulton fekvő két fémdobozkát, és a pult alól belesöpört még harmincegyet. Megpróbálta visszahajtani a felső szegélyt, de már össze sem tudta fogni a zacskó száját, úgyhogy kivettem a kezéből a csomagot, és bedobtam a frissen vásárolt zöldségekkel teli szatyromba. Ráraktam egy doboz Uneeda kekszet, és keresztülcsúsztattam a pulton három ötdollárost, egy egydollárost és két huszonöt centest.

A pénzt nézte.

– Még valami. – Egy kék füzetet helyezett elém, ami már nyitva volt a megfelelő oldalon. – Be kell írnia ide, hogy kinek viszi, ez Mr. Castel előírása.

Fogtam a ceruzát, és egy pillanatig haboztam. Találjak ki egy nevet? Vagy azzal csak nagyobb feltűnést keltenék? De felcsendült a bejárati ajtó csingilingje, úgyhogy gyorsan beírtam az első asszonynevet, ami az eszembe jutott, és egy határozott mozdulattal becsuktam a füzetet.

– Köszönöm, a viszontlátásra – indultam el, kikerültem a belépő nőt, aki egy kisfiút vezetett kézen fogva, és kinyitottam a vadul csilingelő ajtót.

Úristen, a húgom ezért meg fog ölni.

1. RÉSZ

Isten hozott

A LAFAYETTE MEGYEI LEÁNY LELENCHÁZBAN

ALAPÍTVA 1927-BEN

NEM fogadunk be:

Színes bőrűeket, indiánokat, zsidókat, mexikóiakat, keleti eredetűeket, ikreket és bárki más személyt, aki leprában vagy tbc-ben szenved vagy szenvedett, hiányzik egy végtagja, illetőleg nyúlszája van.

Fiúk kizárva. Betegségben vagy a szellemi visszamaradottság bármely formájában szenvedők kizárva.

Lányok tizenkét év fölött kizárva.

Áldott állapotú asszonyok kizárva. Szülés levezetésében nem segédkezünk.

Isten legyen irgalmas mindőtökhöz!

Meg

1. fejezet

1933 júliusa

Mikor behoztak ide a Lelencbe, gondolatba máshova képzeltem magam. Azt játszottam, hogy bejön a mama, és azt mondja: Margot! Visszajöttem! Itt vagyok, és már viszlek is haza! Képzeletben abba a sárga ruhába öltöztettem, amibe itt hagyott, aminek piros cikcakk van körbe a gallérján, vagy egy divatos, karcsúsított, keresztbe szabott kékbe, a hajában vörös fésűvel. Mikor olyanra öltöztettem, ami nekem tetszett, és mindent csodásan elrendeztem rajta, lehajolt hozzám, és azt mondta, nagyon sajnálom, hogy elhagytalak, Meg.

Na, tudom, hogy a legtöbb lány ennél a résznél már az anyja karjai közé vetné magát. Mindent megbocsátanának neki, átölelnék a nyakát, és aló mars, haza. Énnálam viszont másképpen megy tovább a műsor. Miután a mamám ezeket mondta, én még szerettem egy kicsit kiabálni vele.

Lám csak, lám, mondtam általában, azt látom, hogy jókat ettél. És esetleg úgy folytattam, hogy gondolom, jómódba élsz most, hogy nem kell egy kislányról is gondoskodnod, aztán még hozzátettem, hogy bizony, eléggé hideg volt, mikor elmentél, meg hogy mindent eltüzeltem, amit csak meg tudtam gyújtani, és hogy egy osztályon felüli óriás kakakupac vagy az anyák közt, de már arra készülök, keressek magamnak egy újat. Nagyjából ez volt az a rész, aminél elkezdett kérlelni meg könyörögni. Bármit megadott volna, mondjuk, egy zacskó savanyú cukrot vagy vadonásúj csatos bőrcipőt, egy enciklopédiasorozatot, amiből egy betű se hiányzik, aztán egyre izgatottabban ajánlgatott mindenfélét, és amikor már rendesen elgaloppírozta magát, én sóhajtottam egyet, és azt mondtam, rendbe, legyen, elfogadom az ajánlatot. Aztán felmutatom a középső ujjam annak a Nagy Hazugnak, Miss Garnettnek, és a mamám meg én kisétálunk az ajtón.

A mamám azon a héten hagyott először egymagamban a házban. A legtöbb, amit egyedül megtehettem, az iskoláig vezető másfél kilométer volt. Vagy a színes néger Ophelia házáig, mikor ő dolgozni ment, de utána mindig értem jött, és hazavitt. Ölben vitt hazáig, és közben azt a dalt énekelte, hogy I Can’t Give You Anything But Love, aztán egyszer meg mégse vitt haza.

Ez persze akkor volt, mikor még a kilencet se töltöttem be. Most meg már tizenegy vagyok, nem is foglalkozok pisiseknek való képzelgésekkel. A legjobb itteni barátnőm, az Ava azt mondta, a mi korunkban már nem engedhetjük meg magunknak, hogy olyasmiről álmodozzunk, ami sose fog megtörténni.

Igazából Margot vagyok, de általában Megnek szólítanak. És mondtam már, két születésnappal ezelőtt kerültem ide. A legtöbben úgy nevezik, a Lelenc, vagy esetleg a régi Lelenc, de azt még ki kell nyomoznom, hogy hol lehet az új Lelenc, pedig higgyék el, elég sokat kérdezgettem. Csak egy öreg ház az egész, amolyan önkéntes hölgyek vezetik, akik itt élnek ebbe az Oxford nevű városba, Mississippi állam felső részén. Tizenhatan vagyunk idepakolva, ami elég sok. Azt mondják, nehéz idők járnak. Ha jön a következő látogatónap, kicsit kevesebben leszünk. Akkor jönnek mindenféle emberek, megnéznek minket maguknak, és eldöntik, hogy örökbe akarnak-e fogadni közülünk valakit, vagy nem.

Elölről elég szép állapotban tartják a hölgyek a házat. Azáleabokrok, a füvön madárúsztató, pont rálátok, amikor az előtér ajtaja nyitva van, cserepes növény, ilyesmik. A bejárati ajtót nemrég festették fehérre, habár a külső oldalát azon a napon láttam utoljára, mikor ideérkeztem. Be vagyunk zárva, mintha bűnözők volnánk. A bejárat egy kicsike szobába nyílik, azt hívják előtérnek, két tiszta ablaka van, és ott van az a nagy bekeretezett tábla. Amikor Miss Garnett nem figyel, kislisszolok az előtérbe, és addig gondolkozok azon a táblán, míg belefájdul az agyam.

Ilyeneken: először is, hogy ki találta ki épp ezeket a szabályokat? És hogy a visszamaradott alaptermészet vajon más-e, mint egy mezei szellemileg visszamaradott? Legtöbbet a leprán töröm a fejem. Egyszer beállított ide egy leprás lelenc, és azután kellett kitenni a táblát? Melyik önkéntes lehetett, aki ajtót nyitott neki, mer a legtöbb már akkor is kirohan innét, mikor egy lány tüsszent egyet, merhogy nem akarja megfertőzni otthon a saját gyerekeit. Nagyon el tudom képzelni, ahogy ez a bizonyos önkéntes hölgy azt mondja, tőlem aztán azt írtok arra a táblára, amit akartok, de én biztos, hogy nem fogok leprásokat abajgatni! Mire egy másik is csípőre rakja a kezét, és rákezd, hogy de keleti fajok se legyenek ám! Kíváncsi vagyok, mit szólnának a hölgyek, ha egy szellemileg visszamaradott, leprás zsidó kopogtatna egyszer. Szerintem én jól szórakoznék rajtuk.

A táblától jobbra van az a helyiség, amit a Hölgyek Pihenőjének hívnak. Mi, lányok nem mehetünk be, de mikor nyílik az ajtó, be tudok lesni oda is. Ó, nagyon gusztusosan berendezkedtek ezek az önteltek. Puha kárpitos izéken ülnek, ezüst kávéskannájuk van, az ablakon virágos függöny, és finom ételeket is tartanak odabenn, tudom, mer érzem az illatukat.

Ez az elülső rész a legvonzóbb az egész Lelencben.

Az előtér után hosszú, dísztelen folyosó jön. Aki ezt látja, még semmit sem gyanít. Jobbra a kicsik szobája jön, ahol egész pofás játékok vannak, játék baba járókával, hintaló, egy polc tele könyvekkel, amiket szívesen megnéznék. De valaki néhány évvel ezelőtt különválasztotta őket a nagyobb lányoktól, ők itt is esznek és alszanak az aranyos kis szobájukban. Azután jön a babák szobája, amit nagyon fehéren és tisztán tartanak. A legtöbben babát kérnek, hamar elviszik őket. A nagylányok hozzájuk se mehetnek be.

Amikor egy lány kábé hétéves lesz, megváltoznak a dolgok. Először is hosszú ujjú ruhát kell vennie alsószoknyával, ami nyaktól a lábujjig ér. Át kell költöznie a nagylányokhoz, ahol egy beázás miatt ijesztő foltok vannak a plafonon, és ott alszik az ember. A nyikorgó fémágyakon összecsomósodott gyapotkötegekkel tömött, ősidők óta pisifoltos matracok vannak. És Isten az atyám, ne is kérdezzék, hogy mi, akik szilárd étellel táplálkozunk, mit kapunk enni. A nagylányok ebédlőjében valami szürke, csomós étel a reggeli, aztán félig nyers borsó, egy cső kukorica vagy egy fél krumpli az ebéd, említésre méltó só vagy vaj nélkül, hozzá fejenként egy karéj kukoricakenyér. Ha valaki egy doboz gyémántot vagy egy sonkával megrakott tányért ajánlana, azt hiszem, a sonkát választanám. Csoda, hogy még senki sem halt éhen. Inkább az imflenza vagy a halálos himlő szokott végezni velünk, de arra is főleg a kisbabák mennek rá. Azt hiszem, Isten hasonlít a jótékony hölgyekre. Ő is jobban szereti a babákat a nagylányoknál.

Az egész házba az iroda a legrosszabb. Miss Garnett rakott be ide, hogy távol legyek a többiektől.

Mér nem vagy fenn az osztályterembe a többi normális lánnyal, mi? Az a szörnyű Dorella szokott ilyeneket bekiabálni a folyosóról, és néhány másik lány is ott van körülötte. És kivel beszélgettél odabe, a Szent Mikulással? A húsvéti nyúllal? Mi, Megymag Meg? Azzal kiölti rám a rusnya nyelvét, ami tiszta fehérség meg afta. Dorellát egyszer már örökbe fogadták, de aztán visszahozták lustaság miatt. Szerintem komiszság miatt is. Van egy szürke piszokcsík a nyakán, ami sose tűnik el.

Itt könnyű célpont vagyok az összes lánynak, ha gúnyolni akarnak valakit.

Mikor Miss Garnett bepakolt ebbe a koszlott kis szobába, ahol egy régi faasztalnál ülök egy kemény széken. Régen még jobban nézett ki ez a hely, és jobb szaga is volt. Akkor még a könyvelő hölgy is itt ült, csak hát ő közbe felmondott. Az utóbbi néhány hónapban a dohszag meg a sok folt is egyre nőtt. És a fény! Összesen egy mocskos villanykörte lóg a plafonról, leégeti az ujjlenyomatot az ujjáról annak, aki esetleg megpróbálja kideríteni, hogyan működik a villanyáram. Az egyetlen ablakot bedeszkázták. Öt szálkás deszka megy keresztbe. Ha ránézek, eléggé dühös leszek. Hogy valaki direkt ilyet csinál, csak mer nem akarja, hogy kinézzek, hogy a görcs álljon bele.

Jobb lesz, ha majd vigyázol, mikor hozzák a slaugot, Megymag Meg, sziszegi Dorella a folyosóról, a többi lány meg röhög. Utálom, ha így szólít. Megjegyzem, pont tőle kaptam ezt a rohadt csúfnevet.

Mert egyszer megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy a Hölgyek Pihenőjében van valami, amit LEHÚZÓS VÉCÉNEK hívnak. A lányok mind kijárnak hátra, a budihoz. Úristen, a Dorella mennyire gyanakodva figyelt, mikor ezt elmeséltem!

És akkor hova megy a kaka?, kérdezte. A kaka kimegy, vágtam rá. Akkor ők meg mér nem mennek ki, mint bárki más? Mire én azt mondtam, hogy mer most a házban trónolhatnak. Erre ő: Ez undi. Szerintem te csak hülyét akarsz csinálni belőlem. Persze rávágtam, hogy és nincs nehéz dolgom, hát nem? Szerintem elég jól beletrafáltam.

De ő csak folytatta: Szerintem viszont te bediliztél, Megymag Meg! És ez olyan volt, mintha egy nagy harang K-O-N-D-U-L-T volna meg a Lelencben. Azóta is Megymag Meg így, Megymag Meg úgy. Vagy egy cetlit tűznek a hátamra, hogy A MISSIPPI DILLIHÁZ TULALYDONA vagy MEGYMAG! FLÚGOS ÉS FINOM! Mintha én valami büdös karácsonyi csemege volnék. Mit akarnak? Azt nem várhatják, hogy ha naponta nyolc órára bezárnak egyedül egy szűk szobába, ahol semmi dolgom, legfeljebb az adományos perselybe dobott filléreket számolgathatom, vagy néha a látogatónapra szóló kártyákat, vagy valami unalmas verseket másolok, még ne is beszélgessek egy kitalált emberrel. Vagy ne énekeljek karácsonyi dalokat, pedig nincs is itt az idejük, vagy ne rakjam a széket az asztalra, a könyveket a székre, és ne másszak fel rájuk, hogy lássam, odafentről másképpen néz-e ki ez a ronda világ. Néha azt kívánom, hogy Dorella Pratt szimplán haljon bele az imflenzába.

Amikor a jó barátom, az Ava még itt volt, Dorella és a többiek is tudták, hogy nem packázhatnak velem. Ava belekapaszkodott a nyakukba, és akkora barackokat adott nekik, hogy az egész hetük el volt rontva. Bátor volt. Az egyik első nap, mikor idekerültem, Dorella a nyomós kút alá szorította a fejem, meg akart fojtani teljesen, de Ava ott termett, rászólt, hogy hagyjon, és mikor Dorella azt felelte, hogy megpróbálhatod abbahagyatni velem, akkor Ava lerántotta a bugyogóját, és bedobta a budiba. Dorellának be kellett nyúlnia abba az okádék lyukba, különben kapott volna a szíjjal, hogy elvesztett valamit. Attól kezdve tudtam, hogy Ava a legjobb barátom. Csak hát két hónapja betöltötte a tizenkettőt, és mehetett dolgozni a biloxi konzervgyárba.

2. fejezet

Miss Garnett első dolga minden reggel, hogy bejön az irodába, ahol rögtön reggeli után nekem is jelentkezni kell. Úgy szimatol körbe, mintha bűnözőt rejtegetnék idebenn. Csontos kis testével áthajol a vállam fölött, hogy lássa, mit művelek. Kimásoltad a Biblia-részletet, Meg?

Igen, és hogy bosszantsam, általában várok egy másodpercet, mielőtt hozzáteszem, asszonyom.

Kisimogatom a lapot, amire kiírtam az egész, hót unalmas Példabeszédek 13-at. Ez a rész egy bölcs fiúról szól, egy apáról és arról, akit csúfolónak hívnak. Nem értem, mi a franc közöm van nekem ehhez, tizenegy éves lány vagyok, közbe meg úgy olvasok, mint egy nyolcadikos. Ha ezt megpróbálom elmagyarázni neki, biztos rávágja, hogy a lusták az ördög játékszerei. Vagy újabb részleteket másoltat le. Elaludtam, és úgy folyt a nyálam, hogy teljesen szétpacázódott a papír.

Én és Miss Garnett úgy vagyunk egymással, mint a víz és az olaj.

Ő az egész ház főnöke, és általában sima, halvány színű ruhát visel. Rövid szőke haja mindig szorosan a fejére simul, az arca nem ronda, csak zsíros meg lapos. A melle és a feneke is lapos. A mama mindenütt kerekded volt, és alacsony. Azt hiszem, Miss Garnett öregebb a mamánál, de ezt nem mondom biztosra, mer a tizenkét évnél idősebbek korát nem nagyon tudom megsaccolni. Ha az éves búcsúban egy ilyen bódéban dolgoznék, eléggé hamar kirúgnának.

Miss Garnettet azután választották elnökké, hogy idekerültem. De nem teljesen váratlanul történt. Miss Garnett befolyásos személy. Időm az van bőven, szóval volt alkalmam végiggondolni, mi a módszere. Ha az itteni önkéntes hölgyek valamelyikével beszél, akkor egyenesen az illető szemébe néz, hogy magára irányítsa a figyelmet. Ha valamit nagyon szeretne elmagyarázni, akkor a nagyobb nyomaték kedvéért mutogat a kezével a levegőben. Úgy szeletel és szeletel, hogy akár egy marhasültet is feltálalhatna közben. Ha valami szörnyűség történt, vagy valaki megbetegedett egy önkéntes hölgy családjában, vagy születésnapja, vagy a mamája halálának az évfordulója van, ő biztosan tud róla. Semmit se felejt el, és ha reggel kilenckor még nem sikerült valakit orrtúráson kapnia, észbe tartja, és majd délbe fülön csípi.

De akkor lesz a legizgatottabb, ha végre azokról beszélhet, akiket félkegyelmű asszonyoknak nevez. Képes megállni a folyosón, és hosszan, dühösen magyarázni valamilyen bolond nőről. És hogy jól odafigyeljen rá, akinek beszél, egyszer csak elhallgat. A mondat közepén. Aztán folytatja, szónokol és szeletel, és ha volna nála kötél, valószínűleg lasszóval, a nyakuknál fogva kényszerítené egy helyben állásra és figyelemre a hallgatóit, hogy elmondhassa, mit művelt az a szörnyű nőszemély. Ők meg figyelnek. Sikerült felkelteni az érdeklődésüket.

Elég sokat spekuláltam azon, hogy nézhet ki a félkegyelmű asszony. Abból, amit eddig hallottam, egy csúnya és gonosz nőt képzelek, görbe háttal, akinek tíz dilinyós gyereke született tíz különböző apától, akik közt volt fehér, fekete vagy kék, kinek mi tetszik. Valamiért úgy képzelem, hogy mindannyian egy szép nagy cipőben élnek, de lehet, hogy ezt csak egy régi képeskönyvben láttam. Miss Garnett azt meséli, hogy ez az asszony egész a mélybe húzza a mi csodálatos államunkat. Hát akkor nem végez félmunkát, mert a mamám mindig azt mondta, hogy Mississippi államban nincs más, csak rengeteg gyapot, álszentség és lószar, és aki itt született, annak igazából csak egy dolga van az életben, hogy a lehető leghamarabb lelépjen innét.

Ha engem kérdeznek, Miss Garnett jobban szereti az embereknél a szabályokat. Ava, aki már előttem is itt lakott, azt mondja, hogy mikor a Nagy Hazug lett az elnök asszony, rengeteg új szabályt vezetett be. Például a nagylányok nem mehetnek többé oda a babákhoz vagy a kicsikhez. Még csak levelet se kaphatunk: azt is leállította. Ava azt mondja, ez azér van, mer esetleg sírva fakadnánk, és még csak az kéne így estére szegény önkéntes hölgyeknek. És semmiképpen se szabad megkérdeznünk, hova a francba tűnt a mamánk vagy a papánk. Igazából ez az utolsó szabály okozta nekem a legtöbb gondot.

Mikor bekerültem ide, eleinte mindennap arról faggattam a hölgyeket, hogy hol van a mama? Mit tudnak róla? Miért nem árulják el? Vagy dührohamot kaptam. A saját agyamból próbáltam kifacsarni, hogy hová mehetett. Mindig újra végigvettem a listámat: Talán autóbalesete volt, most egy út szélén fekszik, és csupa vér. Talán elrabolták, és váltságdíjat kérnek érte. Talán úgy érzi, hogy ezekben a nehéz időkben nem tud még egy gyerekre is vigyázni. És odaadott a jótékony hölgyeknek, hogy ők küszködjenek velem. Ettől nagyon megijedtem.

Akárhányszor kérdezhettem a hölgyeket, mindig azt felelték, és semmi mást, hogy légy hálás, kislányom, azért, hogy itt lehetsz, aztán már mentek is gyorsan ringatni valamelyik kicsit.

Azt szokták mondani, hogy a nagylányokon úgysem lehet segíteni. Ők már menthetetlenek.

Azt is mondják, hogy koldusszegény, fehér aljanép, majd felnőnek, és ők is elhagyják itt-ott a saját porontyaikat. Azt hiszik, hogy nem hallom őket?

Miss Garnett élvezettel szeletel a kezével, miközben azt szavalja, az anyával kezdődik, aztán, hacsak nem lép közbe valaki, hogy változtasson rajta, átragad a gyerekre is.

Miss Garnett rögtön a legelejétől kezdve rajtam tartja a szemét. Elég, hogy két percet kések a vasárnapi templomból vagy arról a korpaszerű kutyulékról, amit reggelinek neveznek, alulról belecsíp a karomba, ott, ahol puha a bőr. De olyan erősen, hogy a szemem könnybe lábad. Vagy ha rajtakap, ahogy Avával nevetgélek, vagy kicsit is jókedvű vagyok, máris jön, és csipked. A többiekkel másképpen bánik, mint velem. A többi nagylányt általában nem szívesen érinti meg, mintha büdösek volnának. Néhányan azok is. Ava ezt is jól mondta: Pikkel rád a dög, ez nyilvánvaló tény.

Egyik délután Miss Garnett rajtakapott az emeleti tanterembe. Nagyon szeretek ott lenni, ott lehet a legeslegjobban tanulni. A legtöbb lány majd megőrül, mikor hallja, hogy egész évben muszáj iskolába járnunk, és csak néhány hét szünet van nyáron, míg a tanárnő, Miss Spencer kipiheni magát. De engem nem zavar, ha lehetne, sose vakációznék, még órák után is szerettem a teremben téblábolni, mondjuk, letöröltem a táblát, és helyükre igazgattam a székeket. Ha nem lihegtem folyton a nyakába, Miss Spencer megengedte, hogy nézzem, mikor leosztályozza a helyesírás-dolgozatokat. Ez az egyetlen normális nagylányszoba, hat hosszú faasztal áll szembe a táblával, mögöttük kis székek, túl kicsik is a nagyobbra nőtt lányoknak, de nekem pont jók. Én a koromhoz képest nyeszlett vagyok. A falat körbe színes papírlapok szegélyezik, rajtuk szavak és képek, Alma, Baba, Cica, Dob, így akarnak a buta, olvasni nem tudó lányoknak segíteni a tanulásban. A mama négyéves koromban megtanított olvasni, és ha nem számoljuk, hogy megbuktam bibliai rajzból, mindig színjeles voltam. A kedvenc tantárgyam az OLVASÁS. Ha olyasmiről olvasok, amit érdemes tudni, akkor megpróbálom kívülről megtanulni, így volt például azzal a verssel is, amit Miss Spencer olvasott fel nekünk, és én csodálatosan szépnek találtam. Amennyire tőlem telt, elraktároztam későbbre magamba:

Tollas kis jószág a „remény”, Lelkünk ágára ül, Fújja szövegtelen dalát…

Az nem jut eszembe, hogy ezután mi jön, de kicsit később ez: S legjobban orkánban hallani; s ugyan ádáz vihar, mit túl nem zeng e sokakat melengető madár.{1}

Nem tudom, mér, de erről a versről a mama lobogó sötét haja jut eszembe, a rozoga autónk nyitott ablakába. Integet, és közben lobog a haja.

Szóval aznap Miss Garnett karon ragadott, és azt mondta, menjek le vele az irodába. Uramisten, ez meg mit akar, gondoltam magamba. A kisebbik irodában még sose láttam gyereket, csak a könyvelő nénit, aki azóta, ahogy mondják, megszökött a baromfiudvarból. Elment, és most a virágkedvelők klubjában vagy hol önkéntes, ó, a hölgyek nagyon fel voltak háborodva miatta. Miss Garnett leültetett a felnőttíróasztalhoz, aztán elém tett egy zsák aprópénzt, amit az adományperselyből vett ki, és csak annyit mondott, számold meg!

Mindig nagyon csúnyán bánt velem, de azt hittem, azért kér engem, mer okos fej nőtt a nyakamon, és anélkül az ember semmire se viszi az életben, tesó. Aztán végül arra jutottam, hogy Mrs. Garnett egyszerűen csak felfigyelt rám. Jobban örülnék, ha a jövőben nem figyelnének fel rám.

Gondoltam, mikor befejezem a számolást, mehetek, hogy szokás szerint a ház körüli munkánkat csináljam Avával. Ó, együtt bármilyen szörnyűséget szívesen csináltunk, még felseperni vagy kakás pelenkákat mosni is jó volt. De Miss Garnett rám szólt, a biztonság kedvéért számold át még egyszer!, ami eléggé rosszulesett. Én nem olyan vagyok, mint azok a buta lányok itt, akik tízig se tudnak számolni, és miközbe olvasnak, az ujjukat vezetik a betűkön végig. Mikor aztán az újraszámolásnak is a végére értem, és ugyanaz a rohadt összeg jött ki, akkor meg azzal jött, hogy vacsoráig maradnom kell, és másoljak ki az Ótestamentumból pár részt.

Néhány nappal később ugyanez történt, hogy a franc egye meg, és még néhány nappal később megint. Nyomás az irodába, kislányom, számold össze ezeket, és írd le egy egészen kis lapra ezt a bolondságot. Ha észrevette, hogy elalszok közben, belém csípett, meg rám szólt, ülj egyenesen! A folyosóról is azt leste, mit csinálok. Már akkor is levegőtlennek éreztem azt a kis lyukat, pedig közel sem volt olyan állapotba, mint most. Még nem deszkázták be azt a régi ablakot, a falak is nagyjából tisztának látszottak. Időnként mögém állt, a vállam fölött nézte, amit csinálok, és csontos ujjaival fésülgetett, azzal szórakozott, hogy copfokat kötött nekem. A hajam leér a hátam közepére, és nyáron egész világosszőkére fakul. Valamit mormogott is magába, de nem értettem, mit. Ha megkértem, hogy beszéljen hangosabban, akkor lepisszegett.

Ma már szégyellem, mennyire örültem, mikor a hajamat piszkálta. Régen a mama csinálta ezt hideg éjszakákon, a tűz mellett. Vagy hátra kellett hajolnom a mosogatódézsa fölött, hogy megmossa, és utána kifésülte. Ha valaki a hajammal kezd játszani, akkor attól kezdve azt se tudom, hol vagyok.

Egyszer megkérdeztem, hány gyereke van otthon. Ha az ember elég sok időt tölt együtt valamelyik hölggyel, elfogja a kíváncsiság. Azt mondta, volt egy, de az még a hasában meghalt. Megborzongtam, mikor belegondoltam. Itt nem sokat beszélnek nekünk női dolgokról, de a mama azért mondott ezt-azt. Általában akkor jutott eszembe az a halott baba, mikor lefekvés után a plafonon az ijesztő árnyékokat néztem.

Miközben odakinn a folyosón más hölgyekkel beszélgetett, engem nézett. Ha nem volt semmi dolgom, visszanéztem rá. Gyakran néztünk farkasszemet egymással, és majdnem mindig ő győzött. Ha nem mozoghatok, vagy nem tanulok épp valami izgalmasat, akkor rögtön elalszok.

Akkor kezdett terjedni a falon a barna penész. Sejthettem volna, hogy nagyra fog nőni.

Keddenként bibliai történeteket olvasunk. Ilyenkor a Kocsonyaseggű jön be a termünkbe, és felolvassa Jézus egyik példabeszédét. Igazából Miss Prippnek hívják, nagyon kövér, szeret parancsolgatni, és folyton dolgozatot írat velünk. Egyszer kiállított előre egy buta, olvasni se tudó lányt, és elverte a fenekét, mert nem jó válaszokat írt. Nem akartam odanézni, de nehéz nem nézni, mikor a fenekét verik valakinek. Karácsony után meg azzal dicsekedett, hogy milyen sok ajándékot vitt hozzájuk a Szent Mikulás, mert a fiai olyan jó gyerekek voltak.

Egyszer, mondjuk, egy hónnappal ezelőtt azt találta ki, hogy rajzoljuk le Jézus életének valamelyik jelenetét, bármelyiket, és aki a legszebben rajzol, kap egy piros cerkát. Nagyon tetszett a piros cerka, azzal úgy tudnék javítani, mint egy igazi tanár. Lerajzoltam az utolsó vacsorát úgy, ahogy a Gyerekbibliába lévő képen láttam, rajzoltam nagy tál szőlőket meg boroshordót, és minden tanítvány arcára érdeklődő kifejezést. Hogy rögtön lássa, mennyire más az enyém, mint a többieké, zsírkrétával ráírtam a címét, Jézus bemutat Júdásnak a középső ujjával, mert gondoltam, ez elég feltűnő. Régen sokszor láttam, ahogy a mama a középső ujját mutatja valakinek, és az hatott. Nem tudtam, hogy ez csúnya.

Amikor Miss Pripp meglátta a rajzomat, szigorúan összeszorította a száját. Az a rajz, kislányom, istenkáromlás, jelentette ki, és ráírt egy nagy egyest, és hát annál nincs rosszabb jegy. Alig várta, hogy megmutathassa a tanárnőnknek, Miss Spencernek. Összebújtak fölötte, sugdolóztak, aztán együtt lemasíroztak Miss Garnetthez. Később hallottam, hogy a piros cerkát Dorella kapta egy béna firkálmányért, ami egy bölcsőben fekvő babát ábrázolt.

Már azt hittem, rögtön mehetek a szíjaskamrába. És akkor annyi. De nem, Miss Garnett betaszigált az irodába, és bizottsági ülést hívott össze a Hölgyek Pihenőjében. Kiszöktem, lábujjhegyen az ajtajukhoz osontam, és hallottam, mikor azt mondta, hogy az ocsmány viselkedésemmel a többi lányt is rosszra tanítom. Hallatszott, ahogy zörög a kezében a rajzpapír. Biztosan szeletelt is közben a kezével. Senki sem mondott neki ellent. A hölgyek meg se mukkantak. Egyikük se.

Amikor Miss Garnett kijött, úgy látszott, nagyon elégedett lapos önmagával. Úgy mosolygott, mint aki nyert valamit a vásárban. Meg, mostantól egész nap az irodában leszel, közölte.

És az iskola…

Mától kezdve be se teheted a lábad az osztályterembe.

Ava tizenkettedik születésnapjának éjszakáján úgy tettünk, mintha aludnánk, kivártuk, míg az öreg Miss Mildred kívülről ráfordítja a kulcsot az ajtóra. Ő az a vénasszony, aki éjszaka a földszinten alszik, és minden megereszkedett rajta, az arcbőre meg a melle, ami majdnem a hasáig ér. Nem strapálja magát semmiféle melltartóval. Ahogy kattant a zár, szokás szerint közelebb toltuk egymáshoz a vaságyainkat. Máig ott vannak a padlón a karcolások.

Sült sonka reszelt sajttal, kukoricalepény, csoki, savanyú cukor, és azok a kis sütik, amikben tejszín van belül, hadarta Ava.

Én először sült csirkét kérek, mondtam, barna szósszal és egy doboz karamellás pattogatott kukoricát, és nem érdekel, ki mit mond, a zöldségek nem érdekelnek, feleltem.

Szalonna, vágta rá Ava. Ezen mindketten gondolkodtunk egy kicsit. Reggel elviszik valahova a Mexikói-öböl partjára, a többi tizenkét éves után, akiket Miss Garnett már odaküldött, hogy egy konzervgyárban dolgozzanak. Ava nyolc hónappal idősebb nálam.

Mikor elvisznek oda, olyan gyorsan fogom a dobozba pakolni az ételeket, hogy olyat még nem láttak, jelentettem ki. Azt fogják kérdezgetni, hogy ki ez a lány, aki így ért a dobozba pakoláshoz? Fizetésemelést érdemel.

Fogjad be a szád, Megymag Meg, sziszegte Dorella az ágyáról.

Ava azt mondta, hogy cigit fog venni a fizetéséből. Én meg erre azt mondtam, hogy azt se tudja, hogy kell cigizni. Én inkább az ábécé összes betűjét tartalmazó enciklopédiát akartam volna megvenni. Ava erre Amerika legunalmasabb emberének nevezett. Mindegy, amíg fizetést kapok, úgyse számít. Abban egyetértettünk, hogy jó lehet érezni az óceán szagát.

Ava hangja elhalkult, és én tudtam, hogy már elég álmos, de nem akartam, hogy máris aludjunk, mert akkor utána rögtön holnap lesz. Azzal tartottam ébren, hogy előálltam egy ötlettel: küldjön nekem levelet. Álcázza úgy, mintha egy mama lenne, aki egy tizenegy év körüli, szőke lányt keres, akinek rés van elöl a fogai közt, és az egyik füle jobban eláll a másiknál, aztán tehetne a levélbe titkos üzenetet, például olyat, hogy milyen ételt szeressen ez a lány, és abból majd megtudom, mit kap ő enni ott a messzeségbe, mert ha valakinek odaadják a levelét, az nyilván én leszek. Éreztem, hogy egyre fogy belőle a kíváncsiság, ásított, de azt ígérte, hogy megpróbálja.

Jól megleszek akkor is, ha már nem vagy itt, súgtam, de hallottam, hogy már egyenletesen szuszog.

A munka eredetileg Miss Garnett ötlete volt. Azt szónokolta, hogy olyan nagylányokat jelöl ki, akik, ahogy ők mondják, elhelyezési problémásak. Azelőtt őket a Water Valley-ben működő otthonba vagy egy jacksoni intézménybe tették át, azt hallottam, olyan sok lelencet zsúfoltak ott össze, hogy az utcákon kell fel-le masírozniuk, hátha úgy valaki végre meglátja, és örökbe fogadja őket.

Lányok, húzzátok ki magatokat szépen, fontos közlendőm van, mondta egy nap Miss Garnett. Akkor hat vagy hét hónapja lehettem itt. A Lelenc Gyerekek Bizottságának elnökeként, és itt a ruháján viselt aranyjelvényre mutatott, nagy örömmel tájékoztatlak titeket, hogy azok a lányok, akiket a tizenkettedik születésnapjukig sem helyeztünk ki, és a jövőben sem látszik rá túl nagy esély, itt olyan szúrós tekintetet vetett rám és Avára, amivel akár keresztüldöfhetett volna egy jégtömböt is, a Mexikói-öböl partján működő Biloxi Konzervgyárba kerülnek. Az ott dolgozók helyben szállást is kapnak, iskolába járhatnak, és jó keresztényhez méltó környezetben hasznos tudást sajátíthatnak el… Ava, ha jól emlékszem, azt mondtam, hogy csendesen és egyenes tartással… és még fizetést is kapnak a munkájukért.

Hohó, látniuk kellett volna, a beszéd hallatán hogy felderültek a jótékony hölgyek!

– Pedig olyan nehéz manapság egy rendes állást találni! – mondogatták. Néhányan tapsolni kezdtek, mintha csak cirkuszban volnának, mert a francos életbe, azért jönnek ide, hogy kisbabákat fogdossanak, semmi szükségük rá, hogy nagylányok zavarják meg a ringatási idejüket. Miss Garnett a dobogóján állva nagy elánnal szeletelt, a hajadon anyákról magyarázott, és hogy ez átöröklődik a gyerekeikbe, és ha nem fogjuk elég szigorúan a lányainkat, akkor ők is hajadon anyák lesznek, akik majd hagyják, hogy a gyerekeik valahol éhezzenek.

Ava mellettem állt, és úgy bólogatott, mint egy öszvér, szépen együtt a hölgyekkel. Én viszont nem bólogattam úgy, mint egy öszvér.

Ne feledjék, hogy ez régebben történt, amikor még mindenfélét gondoltam. Lehet, hogy a fejemben zajló jelenetek apránként kezdtek elporladni, de a lelkem mélyén még mindig azt gondoltam, hogy a mamám valószínűleg úgyis eljön értem.

És ezt szépen közöltem is Miss Garnett-tel meg a többiekkel. Megmondtam, hogy biztos nem fogok valami büdös gyárba költözni. Itt akarok lenni, amikor a francos mamám visszajön értem.

Ezért a megjegyzésért cserébe már indulhattam is a szíjaskamrába. Ami egy kis szoba, egy szék áll benne, és egy nadrágszíj lóg a falon, ki van lyuggatva, hogy gyorsabban lendüljön. A szék akkor kell, mikor a hölgy kénytelen leülni, hogy kifújja magát. Miközbe Miss Garnett a fenekemet verte, hosszú előadást tartott arról, hogy milyen nagy meleg lesz a pokolban, és az Úrnak nem tetszenek a mocskos beszédű kislányok.

Eleinte ugráltam, és próbáltam mindig arrébb lépni, de aztán összeharaptam a számat, és kényszerítettem magam, hogy tűrjem. A lányok azt mondták, hogy ha nem talál el a szíjjal, akkor még többet fog ütni. Úgy csípett, mintha tövisekkel csapkodna, aztán mintha éles fogak harapdálnának, aztán úgy égetett, mintha tűzforró vasalót nyomott volna a térdhajlatomba. De nem sírtam, még csak be se pisiltem, mer úgyse fogok abba a rohadt konzervgyárba menni.

Aznap este, mikor már az ágyba feküdtünk, Ava két kézzel megszorított.

Szánalmas vagy, mondta.

Te még szánalmasabb vagy, mint én, válaszoltam.

A mamád nem jön vissza érted, Meg, verd már bele a szaros fejedbe.

Honnan tudod, talán jósnő vagy? Talán épp most robog errefelé. Vagy lehet, hogy lerobbant az autója. Vagy vár valamire, mielőtt bejön. De még én is hallottam, hogy a régi mentségek listája egyre hihetetlenebb.

Használd az eszed, te buta. A mamád pontosan ugyanúgy itt hagyott téged, mint ahogy az enyém hagyott itt engem.

Nem ugyanúgy. Téged nem is szeretett a mamád.

Ez igaz, hagyta rám Ava. Azt mesélte, hogy a mamája a többieket megtartotta, egyedül őt adta be ide. Behozta a Lelencbe, aztán elautókázott a furgonjával. Akkoriban nem sok lányt hoztak be. De azóta eltelt másfél év, és már minden változatot láttam. Volt, aki hisztizett, volt, aki bömbölve sírt, volt, aki furcsán néma maradt, könyörgött, verekedett, csúnyán beszélt, bepisilt. Láttam sokféle leadási helyzetet meg belökést és futást, testvéreket, akik csak az időt húzták egy hosszú öleléssel. Voltak nehezen távozó mamák, hallottam, hogy még sokáig járkálnak fel-alá odakint az utcára néző verandán. Ha visszamerészkedtek, rögtön kérlelőzni kezdtek, csak még egy percig hadd maradjak vele. Miss Garnett elvette tőlük a legdrágább kincsüket, és azoknak a mamáknak az arca láttán mindenki csak arra vágyott, hogy leborulhasson a padjára.

De soha életembe nem láttam olyan mamát, aki visszajött volna a lányáért.

Nem számít, ki hogyan került ide, ha úgyse jönnek vissza értünk, mondta Ava. De én valamiért azt képzeltem magamban, hogy az én helyzetem másmilyen. Nehéz idők voltak, de a mamám meg én nem haltunk éhen, plusz nem volt tizenöt testvérem, akiket jól kellett lakatni, és akkor már jobb megszabadulni néhánytól. Kis növésű vagyok, nem hinném, hogy túl sokat eszek. Még rendes házunk is volt, amibe laktunk. A mamám még a legjobb pár cipőjét se pakolta be, mielőtt elment – sőt, semmi mást se. Azt mondta, le fogja vágni a hajamat. Ilyet nem mond az ember csak úgy az egyetlen lányának.

Ava kimászott a takarója alól, és terpeszülésben a mellemre ült, erős lábával leszorította a két karom. Figyelj jól rám, Meg, és ismételd utánam. Úgy vette az orrán keresztül a levegőt, hogy rögtön tudtam, komolyan beszél. A mamám nem véletlenül hagyott itt, és a mamák nem jönnek vissza. Na, mondjad, halljam, ismételd utánam!

Kiszabadítottam az egyik karom, és megpróbáltam megütni, de ő újra leszorított. Milyen mama hagyja ott a lányát két nappal karácsony előtt?

Neked lesz jó, az isten verjen meg. Mondd ki: A mamák nem jönnek vissza! Úgy hallottam, hogy Ava nagyon komolyan gondolja, de én akkor se mondtam, amit akart, erre előrehajolt, és forró lehelettel suttogta a fülembe: Egyformák vagyunk, Meg, nem veszed észre? A húgom vagy, én meg a nővéred vagyok. Most addig ismételgesd, amíg elhiszed!

Már alig kaptam levegőt. És nem azért, mer a mellemen térdepelt.

Ava okosabb nálam, azt mondta, ez majd segít. Ha kimondom végre.

Szóval egy idő múlva kimondtam. Mer a lelkem mélyén sejtettem, hogy igaza van. Ő volt az idősebb. Erősebb is volt nálam. A mamám nem véletlenül hagyott itt, és a mamák nem jönnek vissza.

Újra, parancsolta. Én meg elismételtem jó sokszor. A mamám nem véletlenül hagyott itt, és a mamák nem jönnek vissza. És végül is az én legjobb barátomnak igaza volt. Eltartott egy ideig, de olyan lett, mintha levágtam volna valami rosszat magamról, egy régi, ázott, ragacsos dolgot, amit magam után vonszoltam, bármerre mentem.

Kis idő múlva kezdtem ritkábban elképzelni a mamát. Aztán teljesen abbahagytam. Ilyen egy barát. Ilyen egy nővér. Mert a mamák nem jönnek vissza.

A tizenkettedik születésnapja utáni reggel Ava nagyon izgatott volt. Megállás nélkül járt a szája, fecsegett a lányokkal a reggelizőasztalnál. Addigra jól lecsutakolták, előkészítették az útra. Még valamilyen cipőt is kapott, amit viselhetett a vonaton. Igaz, túl nagynak látszott, de még alig használták, oldalt fekete csík futott végig rajta. Szerintem eléggé csinos volt.

Ava búcsúzkodni kezdett a többi lánytól, nekem meg valami halkan surrogni kezdett a fülemben. Amikor magához ölelt, tisztaságszagú volt, egyáltalán nem maradt lelencszaga.

Mikor te is megérkezel a gyárba, megtanítalak cigizni, akár tetszik, akár nem, súgta.

El akartam mondani neki, amit előre kigondoltam, hogy húg és nővér vagyunk, és ígérd meg, hogy írni fogsz, de egy hang se jött ki a számon, a zúgás meg egyre hangosabb lett a fülemben.

Hogy lehetünk ilyen csendesek, miközben annyiféle zaj van bennünk?

Nemsoká visszajövök. A mamám ezt írta a falra.

Indulás, kislányom, szólt rá szigorúan Miss Garnett. Ava felé nyújtotta a kezét, de ügyelt rá, hogy igazából ne érintse meg. Ennyi volt az egész, és a barátnőm már ott se volt.

{1} Tótfalusi István fordítása.