Niall Williams

Ez a boldogság

Fordította

Dési András György

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Négy levél a szerelemről

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Niall Williams: This Is Happiness

Bloomsbury Publishing, 2019

Copyright © Niall Williams, 2019

Hungarian translation © Dési András György, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Fordította Dési András György

A borító Aurélien Pottier és UrosPoteko
fotóinak felhasználásával készült.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-552-6

P. J. Brown
(1956–2018) emlékének

A rajtunk most átvonuló zivatar annak előjele,
hogy egünk nemsokára kiderül,
s jobb napokat fogunk látni, mert lehetetlen,
hogy akár a baj, akár a jó örökké tartson,
s ebből az következik, hogy mivel a baj immár soká tart,
a jónak közel kell lennie.

MIGUEL DE CERVANTES SAAVEDRA: Don Quijote

(Győri Vilmos fordítását átdolgozta Benyhe János)

1.

Elállt az eső.

2.

Fahában senki sem emlékezett rá, hogy mikor kezdett el esni. A nyugati partvidéken az eső hozzátartozott az élethez. Egyenesen jött, és oldalról, elölről és hátulról meg az összes többi irányból, ami Istennek még az eszébe jutott. Pásztákban csapott le, vagy hullámokban érkezett, néha sűrű függönnyé vált. Időnként szitálásnak mutatta magát, máskor szemerkélésnek, párának, zápornak, gyakran és sok helyen nyirkos, sűrű ködnek, egy nedves napnak, egy csöppnek, csöpögésnek vagy egyértelmű zuhénak. Esett a szép napokon, a napfényes napokon és a száraznak jósolt napokon. Esett a nap és az éjszaka bármely órájában, az összes évszakban, nem számított se naptár, se előrejelzés, így hát Fahában esőből volt az ember ruhája, esőből volt a bőre, és esőből volt a háza meg a kandallója. Az eső az Atlanti-óceán hatalmas szürke tömbje felől érkezett, ami olyan indulattal vetette magát a partra, mint egy faképnél hagyott szerelmes, akit visszafogadtak, és nem akarja, hogy újra elkergessék. Sirályok kísérték, meg a só és a hínár szaga. Hideg széllel és fogyó fénnyel érkezett. Úgy jött, mint az Ítélet, vagy jótékony formában, mint egy áldás, amelyről Isten is megfeledkezett. Egy zsebkendőnyi kék égért is eljött, a nyugati szél hozta, vagy néha – miért is ne? – a keleti szél, felhőkben utazott, amelyek a kerryi hegyeken a gerincüket törték, és bezuhantak Clare-be, sarat csinált a földből, tömör fallá préselte a levegőt. Néha jégesőnek vagy ónos esőnek álcázta magát, de hónak sosem. Egyszer-egyszer lágy volt, kedves, nyílhegyei csókokká váltak, úgy tett, mintha nem is eső volna, és csak azért jött lejjebb, hogy közel kerüljön a mezőhöz, mert szerelmesen óvja a zöldjét, de aztán mindent vízbe fojtott.

Mindezt csak azért, hogy bebizonyítson egy igazságot: Fahában mindig esik.

De most elállt.

Nem mintha bárkinek is feltűnt volna a változás. Egyrészt azért, mert éppen nagyszerdán, délután három után történt, és az egész egyházközség az akkoriban még Szent Cecíliáról elnevezett, süllyedő templom férfiaknak szánt padsoraiban, nőknek szánt padsoraiban és a középső, hosszú részben gyűlt össze. Másrészt azért, mert amikor a hívek kijöttek a templomból, a fejük még latin szavakkal volt tele, és a mi megváltó Krisztus urunk szenvedései minden más gondolatot összezavartak bennük. Harmadrészt meg azért, mert ők meg az eső olyan hosszú ideje voltak házasok, hogy már rég nem figyeltek egymásra.

Én magam hetvennyolc éves vagyok, és több mint hat évtizeddel ezelőtti időkről beszélek. Tudom, ma már hihetetlen, hogy akkoriban Faha olyan hely volt, ahol az ember megtanulhatta, hogyan kell élni, de amennyire én látom, a „hihető” nem szerepel Isten szótárában.

Szóval, az a világ, amelyben az utcai ajtókat sose csukták be nappal, a hátsókat se zárták vagy reteszelték be este, hanem csak úgy bementek rajtuk, az emberek pedig, Istennek hála, kőpadlón jártak, és tőzeg meg dohány füstje töltötte be a szobákat, rég semmivé lett. Nem számít, hogy az akkoriak közül néhányan, például Michael Donnelly, Delia Considine, Mary Egan és Marty Brogan elkerülték a temetőt, és elhagyatott, öreg házak lakói maradtak, amik kinn állnak a határban, csak a reuma meg a penész érzi jól magát bennük, és a hosszú délutánokkal viaskodnak, az ajtajukat pedig az óvatosság, na meg a nosztalgia ártalmas anyagától való félelem védi. És mert én is ómódi darab vagyok már, pontosan tudom, hogy a teremtés kegyelménél fogva az eső meg a baj kopik ki először az emlékezetből, tisztában vagyok vele, hogy az akkor és a most között, ahogy a titok és a jelentés között is, túl mély szakadék tátong, ti itt éltek ebben a világban, így az a másik, amelyikben a nagyhét szerdáján Fahában elállt az eső, ijesztően távolinak tűnhet, időben és szokásaiban is túl messzi és idegen ahhoz, hogy kedvetek legyen oda belépni.

Mégis bírjátok ki még egy kicsit; a nagyapáknak kevés kiváltság jár, és saját feleslegességük tudata úgy mar, mintha foga volna.

Száz könyv sem tud leírni egyetlen falut. Ez nem becsmérlés, hanem hitvallás. Faha nem volt sem több, sem kevesebb, mint bármelyik hasonló hely. Ha rátalálnátok, máris mennétek tovább máshová. Az ország tele van nyilvánvalóan szebb vidékekkel. Sok szerencsét nekik! Faha nem haragszik. Már rég beletörődött, hogy az egyéniségéből és elhelyezkedéséből adódóan az a sorsa, hogy keresztülnézzenek rajta, és nyájasan, de teljesen megfeledkezzenek róla.

Az idevalósiak számára abban a völgyben, amelyben a mezők szerelmesek voltak a folyóba, az eső egyszerre volt valószínűtlen és ősi, és alig törődtek vele. Az, hogy valaha eleredt, a mesék birodalmába tartozott, ahogy az is oda fog kerülni, hogy elállt.

Az ismert világot akkoriban még nem írták le olyan pontosan, és a tudás nem volt egyenlő a tényekkel. Történetek kötötték össze az embereket. Ezt nem tudom ennél jobban elmagyarázni. Mindenütt meséltek. Kevesebb helyen lehetett megtudni bármit, így aztán jobban figyeltek. Néhányan azért szóba hozták az esőt, kiálltak a kapuba, amikor csöpögni kezdett, felnéztek az égre, pontatlan és sajátos jóslatokba bocsátkoztak, mintha még a madarak, a bogyók vagy a víz nyelvén beszélnének, és a többiek általában elnézték ezt nekik, úgy hallgatták őket, mintha mesét mondanának, bólogattak, Nohát, valóban?, válaszolták nekik, és egy szavukat sem hitték el, csak elsétáltak, hogy mint a legfőbb emberi fizetőeszközt, továbbadják a történetet valaki másnak.

Az egyház sem az volt, és nem ott állt, ahol most. Amikor Tom Joyce, a sekrestyés öltönyben és esőkabátban átment az utca túloldalára, és felkapaszkodott a harangtorony huszonhét lépcsőjén, hogy meghúzza a kötelet, akkor még valóságos harangot kongatott, olyat, amit a püspök úr áldott meg, és mind a hét egyházközségbe elhallatszott a környéken, az emberek pedig, akár bűnösök voltak, akár ártatlanok, kijöttek a házukból, és útnak indultak. A faluba vezető összes út biciklikkel, lovakkal, szekerekkel, traktorokkal és gyaloglókkal telt meg. A bevezető utakat még nem aszfaltozták le, még csak kaviccsal sem szórták fel őket. Azt, amelyik a nagyszüleim háza előtt vezetett el, keményre taposott, felpuhult, újra keményre taposott és újra felpuhult sár borította, talpak, kerekek és paták döngölték le, a közepe felpúposodott, mintha gerince volna, behálózta a vidéket, összefűzte a nyitott ajtókat, és ha már összefűzte, begyűjtötte és szétszórta azokat a híreket, amelyek élettel töltenek meg egy falut.

Így hát a mise előtti órában a legkülönfélébb emberekkel népesült be az út. Kiálltál az ajtóba, elnéztél nyugat felé, és fejeket láttál kendőbe, sapkába vagy kalapba csomagolva, úgy lebegtek a sövény fölött, mint a seregélyek. Kinn a mezőn a sok esőtől rég elbutult marhák felemelték bamba, üres pofájukat, amiről súlyos karikákban lógott a nyál, mintha az állatok vizes fényt legelnének. A gyalogos, biciklis, kocsis felvonulás apadni kezdett – a paták klaffogása jó pár perccel túlélte a lovak lépdelését, de végül azt is elnyelte a zöldes némaság. Mire Sam Cregg, akinek az órája szó szerint és átvitt értelemben is késett, hosszú, kapitányi kabátjában és lovaglónadrágjában, amit a testvére, a Tábornok küldött Burmából, elhaladt előttünk, már felhangzott az introitus. A templom felé vezető utakra teljes csend borult.

Faha akkoriban bizonyos szempontból nagyobb volt, mint most. A boltok kicsik voltak, de több volt belőlük, több vegyesélelmiszer-, szerszám- és ruházati bolt, hentes, patikus meg koporsókészítő működött, és valamennyit kérlelhetetlenül megjelölte a tulajdonosa jelleme. Mindenki vér és törzs szerint választott. Aki Clohessy rokona volt, bármilyen távoli is, vagy Bourke-é, akik ugyanolyan teafüvet, lisztet és cukrot árusítottak, ugyanazt a háromféle zöldséget és soha meg nem romló konzervet tartották, az ott vásárolt, ahova a vérségi kötelék fűzte. Az árnyéka sem eshetett a másik ajtajára. Az elfelejtett helyek, mint Faha, megőrzik az egyéniség fontosságát. A falutól távol esett, és többnyire ismeretlen maradt a központ, így a furcsaság volt természetes.

A férfiak mise előtt a konokság, a fafejűség és a hagyomány parancsának engedelmeskedve a Prendergast-féle postahivatal két ablakpárkánya mellett, a templomkapuval szemben gyűltek össze, a későn érkezőknek Gaffney-ék patikájának ferde kirakatával kellett beérniük. A fahai pretoriánus gárda, a férfiak csapata barna vagy szürke öltönyt hordott, hozzá sapkát vagy kalapot, de esőkabátot soha, habár az eső megült a vállukon, és valamennyien kénytelenek voltak ravaszul a markukba fordítva szívni a cigarettájukat. A falun kívülről érkeztek, és a magány kristályosította ki a jellemüket. Ahhoz nem fért kétség, hogy bejönnek a misére, de a vallásnak a férfiassághoz fűződő tövises viszonya miatt nem mutattak lelkesedést, és jól begyakorolt nemtörődömséggel, valamint mesterfokra emelt, teljes szótlansággal védekeztek a lelki élet bármilyen formája ellen.

Akkoriban a fahaiaknak még fogalmuk sem volt a parkolásról. A most szóban forgó nagyhét öt évvel előzte meg a járművezetői vizsga bevezetését, és azután még három évnek kellett eltelnie, mire bárki jelentkezett rá a faluból. Tíz autó lehetett az egész egyházközségben. A sofőröknek teljesen megfelelt, ha nagyjából arrafelé hagyták az autójukat, ahova mentek, kieresztették a gyerekeket, az öregeket meg a szomszédokat, akik megáldották a járművet, amikor beszálltak, és a sofőrt, amikor ki. Ha, mondjuk, Pat Healy csomagtartója félig belógott oda, ahol az út a folyó szürke nyelve utáni reménytelen vágyakozással elfordult, és sem erre, sem arra nem tudott semmi sem elpöfögni mellette, kit érdekelt, úgyis templomba mentek, legyenek átkozottak a pogányok.

Ahogy a Bárkában, itt is léteztek íratlan szabályok, amelyek meghatározták, hogy a hívők miképpen érkezzenek a Szent Cecíliába, és hova üljenek. Mivel minden héten ugyanazok jöttek, idegenek és külföldiek tulajdonképpen egyáltalán nem jártak erre, az ember becsukott szemmel is tudta, hogy Matthew Leary lép be először és távozik utoljára, alázatosan összehúzza magát a legelső sorban, lehajtja a fejét, a két kezét összekulcsolja maga előtt, felmérhetetlen és félelmetes bűnök nyomasztják; hogy Mick Madigan nem jön be, hanem ismeretlen okokból kinn áll a templom kapuja előtt az esőben; hogy ugyan egy olyan házból érkezett aznap délelőtt, amit a nagy éhínségnek szentelt múzeumban mutogathatnának, de az apró és oszlopszerűen egyenes Marey Falsey a női padsorok közül a legelsőben ül, a férje, Pat viszont örökös megfázása miatt szipogva leghátul, a férfiak oldalán. Azt is tudta mindenki, hogy Mrs. Pender, akinek az egész egyházközségben a legtisztább a háza (az ő Seanja immár csak por) a hét, lábát lóbáló Pender között trónol, és Kathleen Connor telepszik melléjük, aki már háromszor kapta meg az utolsó kenetet, de nem indult el az ég felé, azt mondták, addig nem megy, míg nem biztos benne, hogy a férje, Tom, a másik helyre került. A középső sor közepe táján a Cotter család helyezkedett el, gyönyörű emberek, mögöttük Murrihyék, akik valamennyien a romlás felé vezető úton jártak, és csak néha-néha pihentek meg közben, az ő oldalukon, vagy elég közel hozzájuk pedig Furey‑ék, Sean, a tudós, aki az életét adta volna a szerelemért, aztán a korláton túl, egy büszke padsor tele McInerney-kkel (Isten áldja, aki dolgozik) meg a zavartan összebújó, de nem kevésbé termékeny Morrissey-ékkel, akiknél minden gyerek áprilisban, kilenc hónappal a szénacsinálás után született, és mindannyiuknak akadt valami nyári a természetében. Kicsit lejjebb a középső részen balra ülnek Liddyék, Bridget és Jerome tíz gyerekkel, akik három ágyban aludtak, közben megpróbálták meggyilkolni egymást, és ez nappal is meglátszott rajtuk. Nem messze tőlük egy csomó Clancy, akiknek könnyízű volt a gyermekkora. Velük átellenben Lacey-ék, a négy lány, aki megpróbált úgy sántikálni az örökölt, rég kinőtt cipőikben, hogy azt senki ne vegye észre, hiszen majd csak karácsonykor kapnak újat. Mögöttük Mick Boylan görnyedt, ő egy gyógyíthatatlan, szörnyű kórban szenvedett, akit Maureennek hívtak. Elölről a harmadik sorban ült Mona Clohessy, akit Tom hozott feleségnek valahonnan északról, egy gazdag tanyáról, amikor munkáskézre volt szüksége a boltban. Tom nem volt bolond. Mona Kínában is el tudott volna adni néhány játékot. Mögötte Mina, a hivalkodó perszóna. Collinsék, Kingék, Devitték, Davitték és Dooley-ék, Johnny Mac, aki úgy volt ronda, hogy annak a Hegartyék nem tudtak ellenállni, aztán Thomas Dineen, ügyes hegedűs, hisz a Dineenékben ott rejtőzött a titok, zenészcsalád voltak, ha valamelyikük a kezébe vehetett egy hangszert, akkor biztosan dallamot csiholt belőle.

Középen hátul, az elülső szentektől vagy a hátulsó bűnösöktől is megnyugtató távolságban talált helyet magának Troy doktor és három hattyúszerű lánya, akik úgy néztek ki, mint akik nem az ajtón keresztül érkeztek, hanem leereszkedtek egy másik dimenzióból, ahol az emberi lények közelebb férkőzhetnek a szépséghez, mint Fahában. Talán mert máshonnan származtak, másképp öltöztek és viselkedtek, vagy mert a számmisztika úgy akarta, hogy a három isteni szám legyen, már a puszta jelenlétük elég volt hozzá, hogy olyan csendes hullámokat keltsen, amilyenre csak a felbolyduló természet képes. A vonzás kiismerhetetlen és titokzatos, mint egy hagyma, de azt nem tagadhatjuk le, hogy e három lány szépsége sokféle kín forrásává vált a fahai plébánián, és nem csak én bizonyultam védtelennek vele szemben.

Nem is mondok többet a Troy nővérekről, nemsokára úgyis találkoztok velük, de azt örömmel közölhetem, hogy a nevük említésére még most, ebben a vén mellkasban is összevissza kezd verni a szívem.

A nők oldalát nem tudom ilyen könnyen felidézni. De várjatok csak! A férfiak mind levették a kalapjukat, a nőknek viszont kendő fedte a fejét, talán Betsabé óta várja el ezt a világ. Akadt köztük olyan, aki a haj elfedésének szabályát arra használta, hogy felvágjon, legfeltűnőbben Mrs. Sexton, aki nem e világi kalapok egész sorával rendelkezett, az egyik műalkotás egzotikus csodaországnak látszott művirágok halmaival, mintha egész Kelet-Indiát a fejére rakta volna, még egy apró zöld kolibri is ült rajta, és nem kevés egyensúlyérzékre volt szüksége, amikor kiment az oltár lépcsőjéhez.

Valaki egyszer azt mondta, hogy a vallás azért élt tovább Írországban, mert nagy képzelőerejű nép vagyunk, és élénken magunk elé tudtuk idézni a pokol lángjait. Talán tényleg ez az igazság. De mindennek ellenére, ahogy idővel úgyis kitudódik, és akkor újra kell majd írni az egyházi feljegyzéseket, részben az akkori világ rendje tehetett róla, valamint a rítusban és a szertartásban rejlő szépség. Az, hogy a nagyhéten virágba öltöztették a Szent Cecíliát. Szent Péter és Pál, valamint a csuklyás Szent Senán meg az, amelyiket Cecíliának nevezték, négyméteres, többé-kevésbé egymáshoz illő szobrának arcát húsvét előtt kifestették, és ahol letört belőlük valami, azt kijavították. Mrs. Reidy, aki ügyesen játszott a koncertinán, egy időre hanyagolta a tüzes ritmusú táncokat, összehúzta a szemöldökét, és rendíthetetlen ünnepélyességgel orgonált.

Coffey atya, a plébánoshelyettes még fiatal volt, és elhivatottan rajongott az új egyházközségéért. Sovány és sápadt volt, mint a szentostya, és a Wilkinson penge szenvedélyes híveként egész a vérerekig borotválta magát. Elszántnak látszott, mint egy tanulószent, közben olyan hamisan csillogott a szeme, mint aki a saját vérével harcol. De szerzeteshez illő érintetlen magányban élt, így hát Fahában soha senki nem kérdőjelezte meg a jó szándékát. A húsvét fontossága lilába burkolta, és aznap délután egyedül állt az oltár előtt. Tom atyát, a plébánost, aki a Sully testvér néven működő ördög utódja volt, mindenki szerette az egyházközségben. Negyven éven át hallgatta az összes ottani lélek gyónását, és belefáradt a sok feloldozásba. Elraktározta magában a nyája bűneit, és örökös tüdőgyulladással küszködött miattuk.

De ismerjük el Coffey atya érdemeit is, hiszen ő is ötvenegy évet tölt majd a faluban, és ezalatt azzal zavarja össze a szokásos történeteket, hogy több jót tesz, mint amennyi egy embertől általában elvárható, kétszer is elutasítja az áthelyező határozatot, és némán tűri a püspöki palotából érkező büntetést, csak hogy kitarthasson Faha mellett; a nyugdíjkorhatár elérése után még hosszú évekig aktív marad, akkor is, amikor már rég vastag fehér indák nőnek a füléből, a gyülekezete pedig négy lélekből áll a reggeli misén, amelyet zokniban tart, mert két kezeletlen Morton-féle ideggyulladása elviselhetetlenné teszi számára a cipőviselést, és olyan sokszor kirabolják, hogy új szokást vesz fel: a paplak ajtajában hagyja a kulcsot, odabenn pedig az asztalra készít egy kis pénzt meg ételt, de csak addig, míg egyszer valaki az asztalt is elviszi.

Azon a nagyszerdán tehát Coffey atya háttal állt a híveknek, lehunyta a szemét, és előreszegezte az állát. Megpróbált a torka mélyéből kicsikarni egy messze zengő Te Deumot, és nem tudta, hogy míg ő odalent buzgólkodik, fenn kitisztul az ég.

3.

Én nem mentem el a Szent Cecíliába aznap délután. Tizenhét éves voltam. Vonattal érkeztem Dublinból, talán nem kellett kegyetlenül szégyellnem magam miatta – ahhoz a nagyszüleim, Dódi és Nampa túlságosan öntörvényűek és egyformán agyafúrtak voltak –, de tény, ami tény, a kegyelemtől távol jártam, már ha a kegyelem azt az állapotot jelenti, amikor az ember megnyugodva tölti az idejét a Földön.

Nehéz elmagyarázni, hogy milyen voltam akkoriban, a Crowe-któl örökölt vérem főleg önellentmondásokban mutatkozott meg, a jellemem rosszul összerakott szerkezet volt, a merevség és a meggondolatlanság, a mozdulatlanság és a váratlan szökellések pillanatai között ingadozott. Egy ilyen felvillanásnak köszönhetően kerültem a bőrömig hatolóan kényelmetlen tipperaryi bentlakásos iskolába, egy másik a szeminárium tövises zordsága felé sodort tovább, egy még újabb pedig kimentett onnan, amikor az a fajta félelem ébresztett fel éjszaka, amit akkor még nem ismertem fel, de később úgy gondoltam rá, mint a szorongásra, hogy talán soha nem fogom megtudni, milyen lehet teljes, emberhez méltó életet élni.

Abban nem vagyok biztos, hogy ott helyben minek hittem, de annyi eszem volt, hogy megértsem, hiányzik valami, és ettől, ki tudja, milyen okból, félnem kell. Ha igaz, hogy mindannyiunkkal velünk születik a világ ösztönös szeretete, akkor az egész gyerekkorom és az iskoláztatásom egyetlen célja az lehetett, hogy ezt kiirtsa belőlem. Túlságosan féltem a világtól ahhoz, hogy szeressem.

De kiderült, hogy könnyebb az egyház részévé válni, mint kilépni belőle. Walsh atya volt a lelki vezetőm. Az ajka rózsaszín és bűntelen volt, mint egy csecsemőé, de a vére egy megyei halottkéménél is fagyosabb. A szeminaristák állhatatosságának megőrzése érdekében alaposan felkészült hadicselekből, trükkökből és fortélyokból. Koromfekete, hullámos haját kocsonyás hajlakkal szelídítette meg, a bőre sosem látott napot. Szobáját azzal a fajta súlyos mahagónibútorral rendezte be, amit a hívők szeretnek, és amikor elmondtam neki, hogy el akarom hagyni az iskolát, az első hadicsele az volt, hogy hallgatott. Hosszú ujjait egymásnak támasztotta, azután dobolni kezdett velük, mintha egy kis templom tornya nyílna szét, és csukódna össze újra. Tekintetét az enyémbe fúrta. Magában némán végiggondolt néhány érvet, kis szája összeszorult, a szemüvege meg-megcsillant, míg végül megelégedett a következtetéssel, amire jutott. Bólintott, mintha egy nála magasabb rangú tisztségviselő is jóváhagyta volna a véleményét. Azután elmagyarázta, hogy valójában nem megyek el, úgy veszi, hogy csupán átmeneti szabadságot, pihenőidőt kérek. A szentek életében is sok példa van erre. Meggyőződése, mondta, hogy amikor szembesülök vele, „mi van odakint”, megerősödött elhivatottsággal térek majd vissza. Felállt, a nyelve hegyét két ajka közé préselte, és odanyújtotta hideg kezét, valamint Augustinus Vallomásokjának egy példányát.

– Az Úr kísérjen utadon.

Mélységes magányban éltem akkoriban. Nem tudom, miért és miképpen esik meg, hogy egy ember az élet legszélén találja magát, de én ott voltam. Szörnyű messze került tőlem a magabiztosság. Kicsúszott a lábam alól a talaj, és fogalmam sem volt, hogyan tartozhatnék bárhova.

A szemináriumból hazamentem Dublinba, de nyersnek és erőszakosnak éreztem a várost. Apám tudatosan lázadt a családja természete ellen, és minden körülmények között igyekezett tapintatos maradni. Keveset beszélt, rövid, sűrű szemöldöke egy morzejelre hasonlított, és kiismerhetetlen tekintetet kölcsönzött neki. Ha az apád titok, az egész életed rámegy a megfejtésére. Anyám halála után kivette az engedélyezett három nap szabadságát, előadta mindazt, amit a nyilvános gyász megkívánt, azután visszatért szeretett purgatóriumába, az ügyosztályra, ahol szürke öltönyös férfiak légiója buzgólkodott azon, hogy a saját képére formálja az államgépezetet. Akkoriban az a butaság volt szokásban, hogy az emberek elérhetetlen lényként tekintettek az apjukra. A következő húsz évben, egészen a haldoklása évéig, addig, míg először szólítottam a nevén, én sem próbáltam közel kerülni hozzá. Most öregebb vagyok, mint amennyi ő volt, amikor meghalt, és becsülöm benne azt a nem tudom, mit, amire nyilván szüksége volt az életben maradáshoz. Senki nem érti pontosan, mi az, míg egyszer arra nem ébred, hogy öregember vagy -asszony lett belőle, és mégis élni akar valamiképpen. Azokban az időkben sosem öleltük meg eléggé az apánkat. Nem tudom, manapság mi a szokás. De most, hogy halott, magamhoz szorítom, és kimondom a nevét, Jack, vénemberek már megengedhetik maguknak az effajta bolondériát. Nem tudom, jó-e ez neki valamire. Nekem néha segít kicsit.

Néhány hétig otthon maradtam, ő pedig eljárt dolgozni. De van valami pusztító abban, amikor a délután közepén halványulni kezd a fény. A Marlborough Roadon álló elhagyott, öreg házban az összes öltés felfeslett, ami abban az életben tartott, és nem tudtam szabadulni attól az érzéstől, hogy összehajtott szárnyak simulnak a hátamra, amelyek nem nyílnak ki.

Néha azt gondolom, nem lehet rosszabb érzés annál, mint amikor egy fiatalember képtelen válaszolni a kérdésre: mit kezdjen az élettel, amit kapott. Egy-egy pillanatra úgy érzi, ott van a válasz a nyelve hegyén, de aztán mást hoz a jövő. Vagy valami ilyesmi. Most már azt is elmondhatom, hogy ennek egy másik változata jön el öregkorban, amikor rájössz, hogy ha már ilyen sokáig éltél, biztosan tanultál is valamit, így aztán még mielőtt hajnalodni kezd, kinyitod a szemed, és törni kezded a fejedet: Mit tanultam mostanáig, mit akarok végre kimondani?

Nem tudtam már otthon maradni, nem volt pénzem, és fogalmam sem volt, hova mehetnék, így hát áprilisban lejöttem Clare megyébe, a nagyszüleimhez, a hosszú és alacsony tanyaházukba, amely eredetileg három szobából állt, azután négyből, négy és félből, majd úgy nagyjából ötből, a termékenység ugyanis erősebbnek bizonyult a bölcsességnél, és tizenkét Crowe testvér robbant életre, a fékezhetetlen nagybácsikáim, akiknek kezdeti kiáradása a világba nem ért véget azzal, hogy megszerezték Faha összes kupáját, érmét, emlékplakettjét meg díját, hanem mentek tovább, és az én gondos apámat kivéve megostromolták, ahogy Nampa mondta, a világ tizenkét sarkát. Elsöprő energiájú szobafestők, víg kedélyű csővezeték-fektetők, téglahajigálók, lécet tördelő, a derékszöget hírből sem ismerő asztalosok, gyorshajtó buszsofőrök és egy érthetetlen esetben chicagói rendőr lett belőlük, de soha többé nem gyűltek mind össze Fahában, egészen Nampa temetésének híres napjáig, amikor kiderült, hogy milyen sok barátja volt a nagyapámnak.

Erre emlékszem abból a temetésből: Nampának volt egy kutyája, Joe, akit nagyon szeretett, és mert a kutyák velük született képessége, hogy felismerjék az emberi jóságot, Joe is viszontszerette Nampát. Joe kis méretű keverék volt, fekete-fehér juhász, kutyaévben számolva vagy százéves lehetett, de azt nyugodtan kijelenthetjük, hogy bárki más élőnél jobban ismerte Nampa lelkének apró rezdüléseit. A temetés napján Joe-t otthon hagyták a horgolt párnán, amelyről már rég megtanulta, hogy lecibálhatja magához Nampa székéről, és Dódi is rég megunta, hogy nehezteljen rá miatta. A közeli és távoli nagybácsikból, unokatestvérekből, szomszédokból, valamint a Carty temetkezési vállalata alkalmazottjának felesküdött két Conefrey fiúból álló fekete felleg végre kilebegett az udvarra. Peter bácsi távozott utoljára, aki azt mondta Joe-nak, hogy vigyázzon a házra, azután bezárta az ajtót, a kutya benn maradt, ő meg felemelt fejjel követte az apját a templom felé.

A mise végén a testvérek felváltva vitték ki a koporsót a Szent Cecíliából, végig a Church Street boldogtalan lejtőjén. Egész Nyugat-Clare odagyűlt, és amikor a menet a Manganék előtti kanyarhoz ért, Joe az út közepén ülve várta őket. „Ott van Joe Crowe”, mondta Mary Breen, mire a kutya engedély vagy hívás nélkül felemelkedett ültéből, csatlakozott a koporsót kísérőkhöz, velük tartott egész a sírgödörig, és aznap már nem is volt hajlandó elmozdulni onnan. Isten a tanúm rá.