SZENTESI ÉVA

Míg a halál
nem választ

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

A mai naphoz nincsenek emlékeim

Merkúr a retrográdban

Pedig olyan szépen éltek

© Szentesi Éva, 2026

© Open Books, 2026

Borítókép © Joe Webb

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-443-7

Orvosként sok daganatos beteggel találkozom, de ritka az, amikor egy történet nemcsak szakmailag, hanem emberileg is mély nyomot hagy bennem. A szerzővel való találkozás ilyen volt.

Ahogy a könyvében is megjelenik, az én belépésem ebbe a történetbe nem a kezdetnél történt. Ő már egy hosszú, küzdelmekkel teli úton járt, amikor hozzám került – tapasztalatokkal, félelmekkel és azzal a különös kettősséggel, amit egy visszatérő betegség jelent. Az ilyen találkozások mások: itt már nemcsak a gyógyításról van szó, hanem arról is, hogy valaki újra képes legyen bízni, kapaszkodni és továbbmenni.

Az évek során volt alkalmam közelről látni az ő küzdelmét. Nemcsak a kezeléseket, hanem azt a különleges erőt is, ahogyan viszonyul a betegségéhez. Nem idealizált, nem mindig „pozitív” – de rendkívül őszinte. És éppen ez az őszinteség az, ami erőt ad.

Ami igazán kivételessé teszi, az a bátorsága. Több mint egy évtizede nyíltan beszél a betegségéről, tabuk nélkül. Olyan dolgokról, amelyekről sokan még mindig hallgatnak. Ezzel nemcsak saját történetét meséli el, hanem másoknak is segít: figyelmeztet, bátorít és destigmatizálja a rákot.

Orvosként tudom, hogy a szűrés életet ment. De azt is, hogy az embereket gyakran személyes történetek döbbentik csak rá erre. Ez a könyv ilyen történet, és ezért életeket menthet.

És szól még valamiről: arról az erőről, amit nem lehet felírni receptre. A kezelések elengedhetetlenek – de az, ahogyan valaki újra és újra az életet választja, és megküzd érte, miközben minden jó pillanatát élvezi, szintén része a gyógyulásnak.

Ez a könyv nem ígér könnyű válaszokat. De igaz. És ezért fontos.

Bodoky György

Ez a könyv egészen közel enged ahhoz a valósághoz, amelyet kívülről gyakran csak részben látunk: mit jelent együtt élni egy visszatérő daganatos betegséggel.

Nemcsak a betegségről szól, hanem arról a mély belső és kapcsolati átalakulásról is, amelyet a betegség hoz magával: hogyan formálódik át a szerelem, a család, és az önmagunkhoz való viszony.

Szentesi Éva története megrendítően őszinte. Olyan nézőpontot ad, amelyhez még mi, orvosok is ritkán jutunk ennyire közel.

Olvasás közben meg-megáll az idő. És mire a végére érünk, már nem ugyanazok vagyunk; ez a könyv nem engedi, hogy érintetlenek maradjunk.

Dr. Tóth Lajos Barna

Majd szél lesz,
majd szélcsend.
Minden lesz.
Minden volt már.

(Fodor Ákos: Monolit)

I.
EPER

Anya sose örül, amikor a kopogós cipőjét felveszem, van szép piros magas sarkúja, vékony pánt tartja a bokáját, nem tudom becsatolni, csak tavaly kezdtem az óvodát, miután egyik napról a másikra befordult a szemem.

– Te szegény gyerek, a szeme, nézzed meg, kancsal lesz, anyjától örökölte, annak ilyen – mondogatták, miután észrevették a bajt, én meg azt se tudtam, mi az, hogy kancsal. Anya szeme is rossz, vastag keretes szemüveget hord, de így se lát. Magához szorít, amikor kiderül a baj, szorosan ölel, sokáig, ilyet máskor nem csinál, ebből tudom, hogy valami rossz dolog történik.

Elmegyünk Debrecenbe a Klinikára dr. Schnitzler Ágota adjunktushoz – akkor hallom először az adjunktus szót, és megtetszik, félig hangosan ismételgetem magamban, hogy megtanuljam, közben egy sötét szobába visznek, ahol bele kell nézni egy kis lyukba, ahol mókusok szaladgálnak, ahol aztán meg kell mondanom, mennyire éles a mókus, melyik a nagyobb mókus, és közben nem félek a sötétben, sőt egy pillanatig úgy érzem, szívesen ott maradnék a szigorú, de kedves adjunktusnővel, aki érti a szemem.

A sötét szobában a Debreceni Klinikán nem érzem úgy, hogy bajt okoztam a rossz szememmel, és megnyugszom.

Piros, drótos végű szemüvegkeretet kapok, nem én választom ki, de apa azt mondja, ez szép, és hiszek apának, meg a piros úgyis a kedvenc színem, az egyik lencsét letakarják, anya azt mondja, ne hagyjam kicsúfolni magam.

A Barbie babák olyan szépek, azok tetszenek, azt kapunk a húgommal karácsonyra, rajtuk nincs szemüveg, és kopogós cipőjük is van, mint anyáé, amit fel szoktam venni. Egyszer észreveszi, és azt mondja, nem szabad, mert kitöröm a sarkát, pedig nagyon vigyázok, hogy ne lépjek olyan helyre, apa azt mondja, nem gyereknek való, nem tesz jót a lábamnak, onnantól izgulok, nehogy észrevegyék.

A Barbie-k bármikor hordhatnak kopogós cipőt, nekik nem tilos.

Anya esténként sokáig simogatja a hátam, hogy el tudjak aludni, máskor nem sokat szól hozzám, nem puszilgat, de mindennap tornázik, azt szereti a legjobban, mintha az sokkal jobban érdekelné, mint bármi, amit mi csinálunk, nem is veszekszik velünk, sokkal több dolgot megenged, mint apa, például azt, hogy nézzük az X‑aktákat, ami azért nem túl jó ötlet, mert utána félünk a sötétben. Anya érintését csak akkor érzem, ha a hátamhoz ér.

Anyám készülődik a központba, azt mondja, menjek vele, beszalad a boltba. A szép cipőjét veszi fel, amit csak ünnepségekre szokott, és aminek még mindig nem tört ki a sarka. Nem festi magát, bekrémezi a bőrét a narancssárga krémmel, amitől finom anyaillata lesz. Furcsán nevetgél, mintha nem is ő lenne az anyukám, kicsit másmilyen az illata is, akkor érzem, amikor hozzábújok, hiába keni fel a krémet. Megfogja a kezem, és sétálva indulunk el, vigyázok, hogy ne lépjek a csíkra, mert az iskolában mondta Gabi, hogy aki csíkra lép, az szerelmes. Számolom a repedéseket a járdán, anya siettet, azt mondja, elkésünk, de nem tudom, hogy lehet elkésni a boltból. Az Arany János utcán szembejön velünk egy férfi, messziről mosolyog, anyám tenyere izzadni kezd, ezt akkor érzem, amikor egyre jobban kezdi szorítani a kezem, és mintha gyorsabban venné a lépteit, közeledünk, a férfi hangosan köszön, valamit sustorogva mond, és megsimogatja a hajam, amit nem akarok, elhúzom a fejem, anyával összemosolyognak, aztán puszit ad anyának, de nem látom jól, lehet, hogy a szájára adja, csak egy pillanat az egész, gyorsan elkapja a fejét, és néznek engem, és mondja a nevem, hogy Vica, ő a kis Vica, és a férfi megint mosolyog, és nem értem, miért, és miért puszilja anyát, és anyát se értem, miért kedves vele, de bennem rossz érzés van, aztán sokáig beszélgetnek, de azt mondja, sietni kell, még menni kell a boltba, és a férfi elkísér bennünket az ABC bejáratáig.

Anya idegen városba megy dolgozni, messzire, vonattal indul el a kollégáival, hosszú napokig nem tudunk róla semmit, apa mérges, miért nem telefonál, egy decemberi este, sötétedés után ér haza, most is más az illata, amikor belép a házba, apa furcsán néz, nem szól hozzá, bennünket megpuszil, ajándékot hoz, furcsa érzés, ahogy ideadja, nem szoktuk meg, hogy csak úgy kapjunk valamit, és sokat mosolyog, nem tudni, miért vidám, kicsit úgy érzem, nem azért, mert újra velünk van, és utána már még jobban érzem, mintha csak velünk lakna, de nem élne itt.

Ugyanazokat a dolgokat csinálja, csak még inkább olyan, mintha máshol járna közben, tornázik, de nem figyel ránk, tévét néz, de nem tudja, miről szól a film, gyakrabban jár biciklivel dolgozni, még akkor is, amikor hideg van, folyton biciklivel jár, a lábai olyanok, akár a földet is hajthatnák.

A nagypapámat Najukának hívom, őt szeretem a legjobban a világon, sose látom szomorúnak, dühösnek, csak akkor egyszer, amikor anyával kiabál a házuk hátsó bejáratánál a lépcsőfordulóban. Máskor ezen a helyen a vasárnapi ebédre készülünk, itt vágják el Mamáék a csirke nyakát, nyáron főtt kukoricát, dinnyét majszolunk a lépcsőn, most hideg van, és Najuka kiabál anyával, azt mondja, hogy teheti ezt, de nem értek egy szót sem, mit hogy tehet. Anya megfogja kezem, elrángat magával a szomszédban lévő házunkba, azt mondogatja, nagyapád hülye, ettől rosszul érzem magam, mert tudom, hogy a hülye csúnya szó, és azt is tudom, hogy Naju nem hülye, és nem értem, miért kiabál anyával, de arra gondolok, hogy valami rettenetes történt, csak nekem nem árulhatják el, azt hiszik, úgyse érteném. Apa közben egy szót sem szól, a kezébe temeti az arcát, szinte belesüllyednek az ujjai a koponyájába, nem emlékszem rá, hogy mi történik ezután, annyit tudok, sokáig csend van. Apa talán sír, de visszafojtja, nem akarja, hogy halljuk, ezért csak ritmusos dobolás visszhangzik. Anya mérges, Najuka is mérges, egy ideig nem megyünk át a vasárnapi ebédekre, aztán anya terhes lesz, és hamarosan megszületik a második húgom, akinek én adok nevet, aztán újra átjárunk Mamáékhoz, anya nem visz magával sietősen a boltba többé, nem látom az idegen férfit, ugyanolyan lesz az illata, mint régen. Mindenki azt mondja az osztályban, milyen szépen él a mi családunk, és milyen csinos anyukám van, szeretem, amikor értem jön az anyukám, ilyenkor nem gondolom magam annyira bénának. Amikor hazafelé tartunk, a lábát bámulom, a szép formás vádlikat, ahogy teszi egyiket a másik után, anya folyton viccelődik, és nem igazán mérges, nem aggodalmaskodik semennyit miattunk, nem úgy, mint Mama.

Anyát saját lányaként szereti Naju és Mama, sokat vannak együtt a kertben meg a tokaji szőlőben, ahová apa nem szeret menni, mert nem érdekli a szőlő, de anyát igen, teljesen olyan, mintha ő lenne inkább a lányuk, nem is apa. Apát néha hallom veszekedni Najuval, mondjuk olyankor, amikor büntetésben vagyok, és nem adhat nekem csokit, például a mogyorós Africanát, és egyszer ad titokban, megkér, ne áruljam el, de kiderül, már nem is emlékszem rá, hogyan, és akkor apa nagyon mérges, és utána Naju soha többé nem ad csokit, amikor büntetésben vagyok. Mama kedves, de szigorú, amikor a vasárnapi ebédet készítik anyával, akkor mi is odahúzzuk a kis piros hokedlit a konyhaasztal mellé, nézzük, ahogy vágja a zöldséget, gyúrja a tésztát, ad nekünk is belőle, hadd mócsingoljunk vele, megmutatja, hogy kell gyúrni, nyújtani, olyan vékony tésztát tud csinálni, akár a hártya, és folyton elmondja, ne együk nyersen, különben béka nő a hasunkban. Amikor ezt mondogatja, folyton elképzelem a békát odabent a sötétben, és egyszer titokban, amikor ettem, akkor félni kezdtem, hogy kuruttyolni fog a hasam. Naju állandóan a kertben van, és amikor kész az ebéd, Mama kiabál, Naju előbújik dalolászva, örökké magyar nótát énekel, tölt egy pohár bort, megissza, bekapcsolja a rádiót, és amíg terítünk, addig énekel, szép hangja van, nekem a legszebb, de Mama pöröl vele, hogy János, ne danolássz mán, én meg nevetek, ahogy Naju körbetáncolja Mamát, aki nem annyira vidám ember, mint ő, de ennek biztos köze van ahhoz, amit meséltek, hogy bujkálniuk kellett kislányként az orosz katonák elől a pincében, ahol hideg krumplit ettek, és elképzelem a pincét, a hideg krumplit, és hogy az mennyire szörnyű lehet, és akkor elhatározom, hogy utálom az oroszokat.

Tizenhárom és fél éves vagyok, a központban van egy kör alakú épület, korábban buszmegálló volt, de átalakították évekkel ezelőtt, most illatszeráru, lehet kapni csillogós körömlakkokat, púdereket, parfümöket. Eltervezem, hogy ha összegyűlik a zsebpénzem, veszek magamnak valami szépet, csak apa meg ne tudja, meg apa amúgy is eléggé kevés zsebpénzt ad. Anyának nincsenek sminkjei, sosem festi magát, vágyom rá, hogy szebb arcom legyen, a szemüveg eltakarja a felét, és nem túl divatos a keretem, néha csúfolódnak az iskolában, de anya mondta, ne hagyjam magam, egyszer kiabáltam HorváthDanival, amiért leverte a szemüvegem, azóta nem állok be a labdajátékokba, inkább futok, és utálom a fiúkat, KisVikivel kitaláljuk, apácák leszünk. Egy idő után már olyan jól futok, hogy versenyekre visznek, de rajzolni még a futásnál is jobban szeretek. A vágyaimat rajzolom, és könyvet is írok, a címe Boszorkány a ködben, horrortörténet egy nőről a sötét erdőből, anya szerint túl élénk a fantáziám, de ezen már akkor is aggódott, amikor meséltem neki Saliról, a képzeletbeli barátomról, aki nyolcéves korom után eltűnt.

KisViki nem szemüveges, ő szép lány, sokszor mesél arról, hogy az apukája és az anyukája gyakran veszekszik, gyakran mondogatja, milyen jó, hogy az én szüleim meg nem. KisViki elmeséli, hogy az apukájának van nője, és ettől nevetnem kell, mert nem tudom elképzelni az apámat egy másik nővel. Az apám szereti az anyámat, és mindennél jobban szeret bennünket is, ezt sokszor elmondja, de ennek ellenére szigorú. Ha egyszer megveszem a sminkeket, akkor el kell előle dugni, mert azok miatt nagyon haragudna, csinálok nekik helyet az íróasztalom legalsó fiókjában, apa magas, úgyse hajol le, bedugom hátra, és próbálgatom majd, hogyan lehetnék szebb.

KisViki listát ír, miket kell megvenni a középiskolába, én is írok listát, de nekünk nincs annyi pénzünk, mint nekik, az ő apja vállalkozó. Szégyellem magam, amiért mi nem vagyunk pénzesek, azt hazudom, hogy anyáék nekem is megveszik ezeket a dolgokat, ilyeneket, hogy fürdőköpeny, kolis ruha, oldaltáska, krémek.

Nemsokára felvételizem a nyíregyi művészetibe, két éve sorba nyerem a megyei rajzversenyeket, sose gondolkoztam rajta, hova megyek tovább, a felvételi nehéz, három fordulón kell túljutni, és amikor elmegyünk az iskolába nyílt napra, akkor eldöntöm, hogy díszlet-jelmez szakra megyek, mert megtetszik, ahogy a szaktanár arról beszél, mennyire csodálatos színházban dolgozni a rendezőkkel és a színészekkel, és megtetszik egy hosszú hajú fiú is, aki ugyanezt a szakot választja. A sötét lepelbe burkolt díszlettanár mély benyomást tesz rám, átjutok az összes rostán, azt mondják anyának a telefonba, a leadott munkám különleges, hogy nekem való ez a szak.