A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Második csillag jobbra

Copyright © Havas Juli, 2024, 2026

© Open Books, 2026

Második, javított kiadás

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ferencz-Fehér Dorottya

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-707-0

A regény elképzelt szereplőkkel, elképzelt színhelyen játszódik, és bár a történet egy részét valós események ihlették, azok a szerző nézőpontjából kerültek ábrázolásra.

Barátnőimnek

„Ne felejtsd, hogy ki vagy, és honnan jössz”

F. Scott Fitzgerald

Otthon

1.

Hívok egy régi álmot

Az emlékezés olyan doboz, hogy bárki beletehet és kivehet belőle eseményeket. Amikor nem találjuk, amit keresünk, olyankor a képzeletünkkel formáljuk teljessé a történetet.

A nő, aki fejjel lefele lóg a biztonsági övön az autójában, miközben a légzsák sziszegve engedi ki magából a levegőt, hálás az univerzumnak, hogy ennyivel megúszta. Lehetséges, hogy egy motorostól ijedt meg, és ezért rántotta félre a kormányt, és az is, hogy a fáradtság miatt sodródott le az útról. A nő, aki nem tudja, hogy mindez így történt-e, vagy csak így emlékszik, én vagyok.

Leginkább az foglalkoztatja most, ahogy lóg a szeren, hogy ha meghalt volna, és meg kellett volna néznie élete filmjét, akkor vagy unatkozott, vagy szégyenkezett volna attól, amit lát: Varga Viola eltékozolt életét.

Fejen álló autók gyülekeznek az út szélén, amiből fejen álló emberek szállnak ki, megindulnak, majd ijedten megtorpannak, és néznek. Valaki telefonál. Néhányan elkezdenek átmászni az útszéli gazon. A nő, aki én vagyok, int nekik, hogy nincs probléma, egyben van, nem kell segíteni. Mert az utóbbi években megtanulta, hogy magának kell megszerveznie az életét, erős és önálló nő lett belőle. Óvatosan kicsatolja a biztonsági övet, rácsúszik a hátára, miközben egy gesztikuláló motorost lát maga felé rohanni. Először a rettenetet pillantja meg az arcán, éppen, amikor ő kinyitja az ajtót, ami hirtelen kicsapódik, váratlan erővel tépi ki az ülésből, és csak akkor látja meg a kimarkolt árkot maga alatt, amikor kibucskázik, ráesik, csattan a mélyén levő betontörmelékre. Hogy ki sikít fel, ő vagy valaki más, aki nézi, vagy az, aki szalad, nem tudja, mert már csak köd van, és fájdalom.

Szerette érezni a vér fémes-sós illatát, szerette látni, ahogy a szike alatt megnyílnak a szövetek, szerette a munkáját, összevarrni, ami összetartozik, hallgatni a szike csörrenését az eszköztálcán, az altatógép halk pöfögését, a műszerek csipogását, közben a múlt távolodni kezd, és egyre közelebbről és egyre hangosabban hallja a zajt: helikopter, kiált fel egy kisgyerek, ne bámuld a nénit, inti egy idős hang.

A nő tudja, hogy mielőtt leszáll a helikopter, két kört fordul jobbra, felmérni a terepet. Tudja, hogy elöl ül a pilóta és a paramed, hátul a mentőorvos. Egyre nehezebben veszi a levegőt. A fájdalom a koponyájához csattanó agyánál kezdődött, de most már mindenütt ott van. A mellkasát fojtogatja. A combjáig hatol. Mindjárt megtébolyodik. Hogy jajgat vagy ordít, hogy halkan nyöszörög vagy állatként üvölt, nem tudja, a hangját elnyomja a rotor zaja.

Aztán a ködön keresztül meglátja a mentősruha fényvisszaverő csíkjait, és végre csend lesz. Mély csend és megkönnyebbülés. Talán szürkül, az idő elfolyósodik, már velük repül, felette, benne, mellette csövekben és drénekben folyadékok jönnek és mennek, a biztonság és a hála érzése és főleg a ketamin elandalítja.

A felhők alatt egy régen hallott dallamra magas hegyek égbe nyúló erdői felett ringatózik. Lehetetlen, mert nem ott van, mégis szeretné a karját kinyújtani az ablakon, hogy a tenyerével végigsimítson a fenyőfákon, hogy megérintse a hegy tetején a frissen hullott havat, mutatóujjával megrajzolja a csúcsok csipkéit, hogy az ujjait belemártsa a vulkán mélyén pihenő tóba, és fentről beleszagoljon a hegyesre rakott szénaboglyák illatába.

De az egy másik táj, az otthoni, ez pedig itt van, az itthoni.

Talán egy másféle, hosszúkás tó lehet alatta, és naptól kiégett szántóföldek és szénabála-gurigák, lassan kanyargó, messziről induló folyóval, ami majd a régi hazában ömlik a tengerbe. Kajakban ül, de nincs ereje húzni az evezőt, mert lüktet a karja, ezért csak ringatózik a vízfolyással, kárókatonát lát egy kiszáradt fa magas ágán, és vidrákat a parton.

Visszaváltozik a táj: egy kislány jelenik meg előtte, aki a fenyőfák alatt ül, és frissen szedett, sárga rókagombát szagolgat, sárga virágokat tesz mellé, sárga kockás pléden köti csokorba, hazavisszük vázába, mondja a többieknek, és megérzi Mimi illatát, érzi, hogy megérinti, álomarcú lány, mindig gondolj rám, kéri tőle, ne hagyj elillanni.

2.

Miénk itt a tér

A hátunkon fekszünk a két blokkház közötti füvön, a kockás pléden. Sárga alapon bordó és barna csíkok futnak rajta, a harmadánál, mintegy aranymetszésként, egy élénkzöld vonal. Többször próbáltuk megfejteni, mit jelent, mit akart értésünkre adni egy távoli szövőnő, de nem találtunk rá elfogadható magyarázatot. Trehányság, szövési hiba, legyintett rá anyu, amikor elkunyeráltam tőle.

– Egy királylány titkos üzenete – vizsgálta meg Mimi egészen közelről. – Amit örökre meg kell őriznie. Mert ha elmesélné, azzal tönkretenné a várost, ahol él.

– A titok zöld csíkja ha kibomlik, olyan, mint a szántóföld, amibe a borbély belesúgta, hogy Midasz királynak szamárfüle van. És amikor kinőtt rajta a búza, akkor telesusogta vele az egész várost. – Én minden görög mondát és regét kívülről tudok, mert apu esténként azokat szereti olvasni nekünk. És főleg saját magának. – A titkok nem tartanak örökké – teszem hozzá.

Szigorúan csak fűre teríthető pokróc, mondta Eszti, akinek mindig praktikus ötletei vannak. A jobb alsó sarkán felbomlott a szegély, és kilógnak a szálak. Rám várnak.

Hallgatjuk a rovarok dongását és a hangyák surranását a fűszálak között, és nézzük a felhőket, a formájukból próbáljuk megfejteni a jövőnket, ami a következő vagy legfeljebb az azt követő tanévig tart. Néha megpróbálunk messzebbre nézni, de akkor is csak a következő szeptemberig látunk. És az udvar végéig.

Nemsokára tízévesek leszünk, mindhárman júliusban születtünk, a szüleink egymás után három zsúrt szoktak nekünk tartani, de arra alig jön el néhány gyerek a vakáció miatt. Idén titkos születésnapot is szerveztünk magunknak. Órákig beszélgettünk a kiszáradt somfán az elhagyott katonatemető mellett, ott bontottuk ki az ajándékba kapott könyveinket, sötétedés után pedig hosszan üldögéltünk a vékony törzsű fenyők között, a lekopott nevű katona oldalra dőlt sírkövén, sorban egymásba kulcsoltuk a tenyerünket, amit előtte megvágtunk Mimi bátyjának a bicskájával. A fogadom szót pecsételtük meg a vérszerződéssel, és az örökre, soha és mindig ígéreteket.

Most a kockás pléden fekszünk, Mimi középen, mint mindig, csinálj, kéri Esztit, aki oldalra fordul, és a bal mutatóujja hegyével simogatni kezdi a karját. Én mindig a jobb oldalon fekszem, egyszer megkértem, hogy csináljon engem is, ezért Mimin átnyúlva engem is simogatni kezdett, de nehezen bírtam az érintést, nem esett jól, zavart, hogy mindketten csak rám figyelnek, ezért lesöpörtem a kezét. Hülye vagy, akkor meg minek kéred, mordultak fel egyszerre.

Mimi a legszebb az udvaron, de nemcsak a két blokk négy lépcsőházában, hanem az egész lakónegyedben és az iskolában is, de nem tudjuk megfogalmazni, miért. Talán mert olyan átlátszó és különleges: vékony és hosszú mindene, kicsi az orra, és keskeny, mégis nagy mandulaszeme van, amit orosz vagy tatár nagymamájától örökölt. Hangsúlyos arccsontja ellenére finom kis pofija van, mondta anyu egyszer, és én azokon a szeplőit szeretem, mind a tizenhármat, mert megszámoltuk. Kék szembogarát sötétkék csík rámázza körbe, hullámos barna haja pedig vörösre változik, amikor rásüt a nap. A természet összerakósdijának a csodája, mondta apu. Eszti is szép, de máshogy, rengeteg szőke haja van, ő mindig vihog, mindkettőnknél alacsonyabb, és úgy fut, mint egy tank, ezt a szomszéd blokkból mondta rá egy fiú.

Mi hárman olyan régóta vagyunk barátnők, hogy már teljesen egyformának látjuk magunkat, leszámítva a magasságunkat és a hajunk színét. Bár az enyém nem olyan szép, mint az övék, mert nekem sima barna hajam van, ami nyáron kifakul, vízben begöndörödik, és ha megszárad, olyan lesz, mint a szénaboglya. Mindhárman lófarokban hordjuk, egyszerre vesszük ki belőle a bogyós hajgumit, hogy ne nyomja a fejünket, mielőtt eldobjuk magunkat a pléden, és teljesen egyforma mozdulatokkal kötjük fel, amikor felülünk. Eszti nagymamája is meg szokott minket fésülni, olyankor leültet az előszobatükör elé, és egymás után visítunk, amíg nem végez. Eszti a leghangosabb, mert neki gubancolódik a legjobban, és mert megteheti: ő otthon van. Végre, fújja ki magát a nagymamája, amikor mindannyiunkkal kész van, és az utolsó tincset is kisimítja a homlokunkból.

Hoztam tűt, jut eszembe a kockás pléden, és belekotrok a fonott kosarunkba, amiből régebben kipotyogtak a hajcsatjaink, és ezért Eszti nagymamája bélést varrt bele ronda, vadlila színű selyembársonyból. Rengeteg fontos holmi van a közös kosarunkban, amit állandóan magunkkal cipelünk: a közös naplónk, ugrókötél, bolhaparittya, amivel U alakú drótot lehet kilőni, pót bogyós gumik, hogyha elveszik vagy elszakad, horgoláshoz fonal és tű, kétféle méretben, vacak kemény keksz, ha esetleg sötétedésig dolgunk lenne, és nem tudnánk felmenni uzsonnázni, és még mindig vannak babáink, bár jó ideje nem vesszük elő őket, főleg, ha a fiúk körülöttünk lebzselnek. Három egyforma négerbaba festett cipővel és festett gombszemekkel, hosszú fekete hajjal, amit fekete, alig nyúló befőttesgumival kötünk copfba a fejük tetején. Néha befonjuk, de az idétlenül áll nekik, mert nem megfelelő irányba vannak bevarrva a hajszálak a fejükön, magyarázta anyu. Zombi, így hívják a babáinkat, Eszti jóval idősebb fiútestvére, Tomi javasolta a nevet, amikor éppen nem piszkált minket, csak röhögött rajtunk. Mi varrjuk és horgoljuk a ruháikat, olyanokat, mint azokon a lapokon, amiket Eszti az anyukája divatmagazinjaiból tépett ki. Nekem egy húgom van, de őt szinte semmire sem tudjuk használni. Egyrészt mert két évvel fiatalabb nálunk, másrészt mert állandóan zongoráznia kell.

Öltöztetős papírbabáink is vannak, de már azokkal sem játszunk, kinőttük őket. Csak hármat tartottunk meg, amiket magunkról rajzoltunk, és egy virágos Stühmer Százszorszép bonbonosdobozban őrizzük őket a kosarunk alján. Mimin hosszú lila ruha van, buggyos ujjal és zsabóval, Esztin kertészszoknya és kockás ing, rajtam nagyon bő szárú trapéznadrág hímzett blúzzal. Színes szalagokat rajzoltattam Mimivel a hajamba, hogy szebbnek látsszak.

Már megint ez a Török induló, ül fel mellém Mimi, és szemrehányóan néz rám a lakásunkból felcsendülő akkordok miatt. Mindhárman ismerjük ezeket a szavakat, akkord, oktáv és violinkulcs, mintha én tehetnék róla, nézek vissza, hogy zongoráznak nálunk. Zavartan előveszem az új zsákvarró tűt, mert a régi mégiscsak kicsúszott a bársonyon keresztül, és belefűzök egy darab vékony spárgát. A pokróc rongyos sarka azért van mindig az én jobb lábam alatt, hogy eszembe jusson, hogy meg kell varrni. Most végre eszembe jutott, és hoztam magammal tűt. Nagyon precízen tudok varrni. És gyorsan. Miközben beszegek, szeretem egymásra rendezni a szálakat, hogy a végén olyan legyen, mintha el sem szakadt volna. Ha kell, stoppolok is, talán azt szeretem a legjobban, sűrűn átölteni, majd a szálakat egyforma távolságban egymásba fűzni. A pokróc bal felső sarkát már megvarrtam a múlt nyáron, és senki, de senki nem veszi észre, hogy javított, még akkor sem, amikor egészen közel hajolnak hozzá. Éppen az elvarrás nagyon precíz műveletével vagyok elfoglalva – háromszor szoktam hurkolni, aztán a szálat elbújtatom a szegélyvarrás mellé, a második lábnál újrahurkolom, és úgy vágom le, hogy egy milliméter se lógjon ki –, és már majdnem kész vagyok, venném elő az ollót, amikor árnyék vetül ránk.

– Vérzek – motyogja valaki.

Eszti is felül, felköti a haját, kezünkből szemellenzőt csinálunk, úgy hunyorgunk fel a fiú arcára, de szemből süt a nap, nem látjuk rendesen.

– Azt mondták, nálad mindig van leukoplaszt – rám néz.

– Neked nem jár – jelenti ki Mimi, miután megismeri. – Nem itt laksz.

A szomszéd utcában igazi házak vannak, onnan is jönnének gyerekek ide a blokkok közé velünk játszani, de idegeneket nem fogadunk be. A fiúk bottal kergetik el őket, pont, mint azt a néhány román fiút, akik idetévednek, mégis mindig visszaszivárognak. Az igazi házban lakó gyerekekről keveset tudunk. Van egy fiú, akit még annyira sem ismerünk, mert csak a vakációk alatt szokott itt lenni a nagymamájánál. Valahol messze lakik. Jó hülye neve van, Botondnak hívják, és Botinak szólítják. Az anyja pedig Botikának. Vihogunk, amikor érte jön, és szólongatja. Pedig nekünk sincs rendes nevünk, engem és a húgomat Violának és Kamillának nevezett el anyu, eredetileg híres szopránok neveit akarta nekünk adni, de a család lebeszélte róla. Mimit Emíliának hívják, az is szörnyű név, még akkor is, ha az egyik nagymamájától örökölte. Mi vagyunk a hülye nevű hülye lányok, legalábbis a fiúk szerint. Szerencse, hogy Esztinek rendes neve van. Mi a gyerekeinket Marinak, Zsuzsinak vagy Anikónak fogjuk elnevezni, hogy ne tudjanak csúfolkodni velük.

A fiú már épp fordulna elfelé, amikor meglátom, ami ott volt az orrom előtt: hogy tényleg folyik a vér a térdéből.

– Ne menj el – mondom neki, és a kosárból kikotrom a fém elsősegélydobozt.

Cocaine toothache drops, írja a tetején, egy kisfiú és egy kislány van rajta, 15 centbe kerül, és fogfájásra való. Ezt már a némettanárnőnk mondta, aki tud angolul is, és akihez január óta járunk mindhárman, pedig csak Esztiéknek tartozik hálával, akinek az apukája megmentette a gyerekét a biztos haláltól. Esztiék apukája nem fogad el pénzt a betegektől, ezért tele vannak mindenféle ajándékkal, a fogfájós dobozt is tőle kunyeráltuk, és a németleckét is úgy kapjuk, ingyen. Meg az angolt is, mert a németet becseréltük angolra. Anyu cserébe zongoraleckéket adna Esztinek, de neki még a szolfézs is sok, nem kér az extra órákból, amin egyáltalán nem csodálkozunk. Egyikünk se szeret zongorázni, Mimi sem, ő rajzolni szeret.

Letörlöm a fiú vérét egy szalvétával, egészen közelről megnézem, jól lehorzsolta, még apró kavicsok is maradtak benne. Ki kell mosni, mondom neki, ott a kút, öblítsd le, aztán gyere vissza. Nem mozdul, süket vagy?, nézek fel hunyorogva, Mimit nézi, aki hosszú, vékony karjával köti fel újra a haját, Botikának elakad a szava, még a száját is eltátja. Ne bámulj így rám, morog Mimi. Na, gyere, mondom neki, mert olyan idétlenül áll, hogy megsajnálom, és azt sem akarom, hogy Mimit elnézze előlünk. Elmegyek vele a másik ház végéig a csaphoz, tartsd alá, utasítom, és hosszan és erősen folyatom rá a vízsugarat, hogy kimosson belőle minden koszt. Leülsz, mutatok egy padra, száradsz. A pad, mármint a padunk, örök idők óta itt van az udvaron, a felnőttek évente újrafestik, most éppen sárgára, zsinórra húzott újságpapírdarabok jelzik, hogy frissen van mázolva. A fiú szó nélkül ráül, észre sem veszi, hogy összekenhetné vele a ruháját, én persze tudom, hogy nem fogja, mert már egy hete, hogy újrafestették, csak rajta maradt a madzag. Ül és bambul, a szeme sarkából Mimit lesi, mint aki meg van babonázva. Meg kell száradni a sebnek, ismétlem meg, hogy ne ragadjon bele a géz. Zavarodottan néz fel rám, aztán vissza Mimire. Nem értem, mit nem ért. Itt maradsz, mondom hangosabban, később visszajövök, és leragasztom.

Mimi és Eszti már megint a pokrócon fekszik.

– New York – mondja Mimi álmodozva. – Nem nyűjork, lányok, nem nyűjork, hanem mi? – utánozza a tanárnőnk hangját. Nújork, suttogjuk áhítatosan.

Hirtelen hasra fordul, és int, hogy tegyük ugyanazt. Oda akarok elmenni egyszer, álmodozik. Veletek. De ez titok! Soha-soha nem mondhatjátok el senkinek, hogy majd együtt elmegyünk oda, megígéritek? Ígérem, suttogjuk. Hasra fordulunk, és belebújunk a pokrócba, beszívjuk napégette illatát, szorosan összefekszünk, New York, leheljük bele a sárga kockákba, és behunyjuk a szemünket.

– Most akkor adsz leukoplasztot? – Ismét a fiút halljuk.

– Kihallgattad, amiről beszéltünk? – Mimi dühösen fordul ki kettőnk közül. – Nem vagy szekus?

– Nem tudom.

– Apád mit dolgozik? – Mimi hangja támadó, mint amikor fél.

– Orvos.

– És anyukád?

Mi is felülünk, és mérgesen nézzük Botikát.

– Otthon van.

– De mit dolgozik?

– Otthon dolgozik.

– Mit?

– Amit otthon szoktak az anyukák.

– Van testvéred?

– Nincs.

Megsajnáljuk.

– Adhatsz neki leukoplasztot – int fitymálva Mimi, mint egy anyakirálynő, én megtapogatom a sebet, hogy elég száraz-e, ráhajtogatok egy kis gézt a kokainos dobozból, és leragasztom.

– Köszönöm szépen – mondja a fiú udvariasan.

Álldogál még egy kicsit, aztán eloldalog.

– Miért kell titokban tartani New Yorkot? – kérdezi Eszti.

– Nem tudom – feleli Mimi –, de az ilyen dolgokat biztos, hogy titokban kell tartani!

Előttem már meg is jelenik a felnőttek arca, amikor külföldi dolgokról sugdolóznak. És én is elkezdek félni.

– Csak tudnám, mit csinál ennek a gyereknek otthon az anyja – töpreng hangosan Mimi, és közben én elhessegetem az ijesztő gondolatokat.

A lakótelepen minden gyereknek dolgozik az anyukája, azoknak legalábbis, akiket mi ismerünk. Hacsak nincs kisbabája, vagy nem beteg. Mindenkinek van testvére az udvarunkon, de csak egy. Leszámítva Csibiéket, ahol három gyerek van, és az anyjuk megint terhes. A Csibi gyerekek valahogy mások, mint mi, olyan kívülállók, mármint hozzánk képest, mert maguk között nagyon is egyben vannak, néha nem is tudjuk, melyik melyik. Ugyanakkor rendesek, meg minden, mi mégis megbotránkozással nézünk az anyjuk domborodó hasára. Vallásosak, súgta Mimi, amikor először került szóba köztünk, de ez titok, nem szabad beszélni erről sem. Pedig én tudnék, mert aputól tudom, hogy a vallás azért alakult ki, mert az ősemberek nem tudtak más magyarázatot adni a dörgésre és a villámlásra. Tudjátok, miért dörög és villámlik?, kérdeztük egyszer az egyik Csibi gyereket, hát, egyáltalán nem tudta értelmesen megmagyarázni, és mi örültünk, hogy megfejtettük a testvérek titkát. Amikor a gyerek odébbállt, mi összeszedtük az összes tudományunkat, és elismételtük, mitől van a dörgés és a villámlás, meg is nyugodtunk, ezek szerint nem leszünk állandóan terhesek. Aztán nem beszélünk róla többet, a titok, az titok.

Egyébként nem sokat tudunk arról, ami az iskolán és az udvaron kívül történik. A velünk egyidőseket mind ismerjük, tudjuk, hogy ki kinek a testvére, és kik a szülei, hogy ki fut a leggyorsabban, ki mászik legmagasabbra a fenyőfán, oda, ahol a csúcsa az éggel összeér, tudjuk, hogy ki tud úgy járni a zsombékokon, hogy ne vizezze össze a cipőjét a mocsárban, és azt is, hogy ki mer átjönni velünk a vasúton túlra kockásliliomot szedni. A töltésen hasalva megszámoljuk a vagonokat, vagy pénzt teszünk a sínre, hogy kilapuljon, és az éles szélével meg tudjuk karcolni a köveket. Mimi rá meri tenni a fülét a sínre, mint a fiúk és az indiánok, úgy hallgatja ki, hogy mikor jön a vonat. Azt is tudjuk, ki meri megfogni és megnyúzni a békát, és kinek az anyukája vállalja, hogy megsüti a combját. Van, aki nem fél a falkában járó kóbor kutyáktól, én nagyon, és ha egyet is meglátok, amikor egyedül vagyok, inkább átmegyek az utca másik oldalára.

És amit még biztosan tudunk minden gyerekről, lakjon blokkban vagy házban vagy akár a távoli utcában, az az, hogy milyen tanuló. Valamilyen hatodik érzékünk lehet, amivel hajszálpontosan tudjuk, hogy kinek milyenek a jegyei, gyorsan tanul-e verset, vagy ki tudja-e számolni, hogy ha két csapból folyik a víz a kádba, akkor az mennyi idő alatt telik meg. A kádas feladatban nekem a szomszédok szoktak segíteni, de a lényeg nem az eredmény, hanem a jó jegy, ezt mindenki tudja. Előfordul azért, hogy egy gyerek nem is annyira buta, mint amennyire rossz tanuló, de ez nem számít, mert így nem közénk való.

A tudás valami ismeretlen csatornán áramlik hozzánk, mint ahogy az is, hogy szekusok laknak a másik lépcsőházban. Moldovan bácsi is az, aki kicsike és sovány és román. Aki mindig odaszól nekünk, hogy hodzs idzseg a fidzseg, kislanjok?, és mi vihogunk. Sajnos neki még nagyon picik a gyerekei, ezért sose jönnek le az udvarra, pedig szeretjük hallgatni a vicces magyar kiejtését.

Eszti szülei orvosok, ami azért jó, mert mindenféle borzongató betegségekről szóló könyveket tudunk nézegetni náluk. A kedvenceim azok, amikben felvágott hasak vannak, amiket vaskampókkal húznak kétfelé, hogy jobban látható legyen, ami belül van: a belek, a máj és a lép. Másik kedvencem: Az elsősegélynyújtás alapjai fiataloknak, mert abból mindent megértek, és olyanokat jegyzek meg, hogy az áramütött gyerekről bottal kell leemelni a drótot, vagy hogy a fején véres gyereket nem szabad a földről felcibálni, és hogy aki hány, azt az oldalára kell fektetni. Én is szeretek biztonságos oldalfekvésben feküdni – mert így hívják –, a pokrócunkon is így fekszem néha: egyik lábam hosszan elnyújtva, rajta a másik, térdben behajlítva. Olyan sokszor kölcsönkértem az elsősegélynyújtó könyvet, hogy végül Eszti apja nekem adta.

De nemcsak ezért hordok magamnál gézt és sebtapaszt, hanem Kohnpeti miatt. Ő volt a legrosszabb gyerek az udvaron, minket is mindig megkergetett, és képes volt szétrugdosni a plédünket, ha nem voltunk rajta.

Tavaly nyáron is épp ez történt, és olyan mérgesek lettünk, hogy elkezdtük kergetni, ordítottuk, hogy megverjük, ha elkapjuk, ő rohant elöl, mi utána, aztán beszaladt az egyik lépcsőházba, feltrappolt a lépcsőkön, nekünk pedig már nem volt kedvünk utánamászni, megfordultunk, és visszavonultunk a kockás birodalmunkra. Nem telt el sok idő, amikor Kohnpeti a lépcsőn lefele szerzett teljes lendületével nekirohant a lépcsőház üvegajtajának. Az üvegajtó csipkefüggönyét, amit lent és fent két vékony, fehérre festett vasrúdra kell kifeszíteni, Magdi néni szokta mosni. Most is ott száradt a balkonján, így a lépcsőházajtó messziről tényleg úgy nézett ki, mintha nyitva maradt volna. Kohnpeti hangos csörömpöléssel és jajgatással gurult le a feljáró hat lépcsőfokán, és mire odafutottunk, már a hátán feküdt, és minden, de tényleg minden csupa vér volt. Pisszenés nélkül álltunk körülötte, és még nem ért oda egyetlen felnőtt sem, amikor leguggoltam hozzá, és láttam, hogy a bal lábikrájából kilóg egy üvegszilánk egy háromszögletű véres húsdarabbal együtt. Akár egy dinnyéből kilékelt kis falat, amit a piacon a román árusok feltűznek a kés hegyére, hogy aztán óvatosan, hogy be ne kapd a kés élét, meg tudd kóstolni. Hozzatok vizet, utasítottam a többieket, és ők hálásan elrohantak. A dinnyefalatnál is rosszabb volt az, amit a karján láttam. Ütemesen spriccelt ki Kohnpeti piros vére, éppen úgy, ahogy az Eszti papájának a könyvében rajzolták, szorítókötés, ugrott be az ezerszer elolvasott szó, amit legalább annyira szerettem kimondani, mint a biztonságos oldalfekvést, adjatok egy kötelet, visítottam, és addigra már ott volt a földszintről Csibi bácsi, nadrágszíjat feszített a vérzés felett a karjára, és addig szorította, amíg nem spriccelt tovább. Én pedig visszahajtottam a dinnyefalatot a lyukba, ahonnan hiányzott, és rákötöttem a lábára egy zsebkendőt, amit nem tudom, ki adott. Mire kiért a mentő, Kohnpeti arca kifehéredett, már nem is nyöszörgött, és mi biztosra vettük, hogy – szakszerű elsősegély ide vagy oda – meghalt.

Mégsem ez volt a legrosszabb, hanem hogy Botika elájult. Fehér arccal feküdt az ágyásban a bódító illatú dohányvirágokon, és mi nem igazán csodálkoztunk rajta, mert futni se tud gyorsan, a papsajtot sem eszi meg, a békát se meri megfogni, és a cserebogaras staneclibe se dugja bele a kezét. Azt, mondjuk, mi se szeretjük, Mimi és Eszti sem, pedig egyszer-kétszer ki lehet bírni, ahogy zsizsegnek és mászkálnak az ujjaid között és a karodon, azért, hogy ne csúfoljanak gyáva pisisnek.

Miután Kohnpetivel elment a mentő, és Botikát is felmosták a virágágyásból, megérkezett a szokásos délutáni zápor. Felhúzódtunk az eresz alá, szorosan egymás mellé kuporodtunk a lépcsőfeljárón. Combunk és fenekünk gyorsan átfázott a beton hűvösétől, és néztük az esőt, ami a hegyről szokott jönni. Először a szellő érkezik meg, ami bekap a ruhánk alá, és libabőrössé borzolja bőrünket, valahogy úgy, mint amikor Mimi karja az enyémhez ér. Olyankor magunk alá húzzuk pipaszárnak mondott lábunkat, agyonhordott szandálunkból kihúzogatjuk a talpunk alá gyűrődött, piszkosra nyúlt térdzokninkat, és a szoknyánkat rásimítjuk a térdünkre. Először életlenné válnak a kontúrok, aztán besötétedik, és már csak a felhők jönnek, meg a dörgés-villámlás. Mimi művész akar lenni, meg fogja festeni, ahogy a kövér esőcseppek loccsanása bepöttyözi az aszfaltot és elmossa Kohnpeti vérét, és az eső utáni tájat is, amikor kisüt a nap, és a hegyek csipkéi leválnak a vad, kék égről.

Kohnpeti végül nem volt sokáig kórházban, mert egy hét múlva már az udvaron bicegett a sebeivel, és én addig könyörögtem neki, amíg megengedte, hogy levegyük róla az egyik kötést. Hosszasan néztem a varratokat, igazi cérnának látszottak a vérszínű hurkok, én szebben tudtam volna, állapítottam meg, mert elbújtattam volna a végét. Nem fáj?, kérdeztem, és meghúztam a kilógó madzagot. Nem nagyon, sziszegte Kohnpeti fájdalmas arccal. Miután sehogy se ragadt vissza a ragtapasz, amit levettem róla, Eszti apukája kötötte újra a sebét, és egyúttal a kezembe nyomott egy egész gézgurigát és egy csomó leukoplasztot is.

Aztán már a nyár közepére elfogyott a készlet, és én biztos voltam abban, hogy nincs csodálatosabb annál, mint végignézni egy seb gyógyulását. A térd horzsolásai voltak a kedvenceim: a kosz, ami beleragadt, az alóla előtűnő, apró vérző pöttyökkel tarkított, halványrózsaszín seb, majd a fokozatosan megkeményedő, bordópiros var, ami majdnem feketére változik. Csak vér van, és gyógyulás, és nincsenek titkok, mint a felnőttek világában, és amikor leesik a var, akkor az bukkan fel alóla, amire számítunk: egy egészséges, egészen új bőr.