A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

A bábosok

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Édes Janka

Íme, az ember

Jeromos, a barátom

Jövőpánik (Barát Józseffel)

Kíváncsiságom története

Levegőt

Ő ott bent

Segítség, kutyás lettem!

Sétálgatok a kertemben

Teremtő képzelet

Megszelídítettek a kutyák

© Csányi Vilmos, 2026

© Open Books, 2026

Borítókép © Orosz István

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Déri Ákos

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-701-8

„Azért, mert tél van, tél van kis szívem,
azért, mert tél van, nem lehetsz hitetlen,
azért, mert tél van, tél van kis szívem,
azért, mert tél van, szebb a lehetetlen.”

Juhász Ferenc

ELSŐ NAP

Megérkezés

Jeromossal a berkenyei patak melletti réten futottunk. Vidáman játszottunk, néha ő elbújt egy bokor mögött, és ahogy elhaladtam mellette, vad vicsorgással rám tört, de amikor elért hozzám, bársonyos szeretetté változott. Apró, meleg kiskutyahangokat adott ki, és a fejét a kezembe simította, aztán rohantunk tovább.

A rozoga fahídnál hirtelen sötét lett körülöttem. Úgy éreztem, valami puha felületen fekszem, aztán megint rohantam Jeromossal a réten, már hazafelé. Otthon, a dombtetőn álló nyaralóban elvonultam a szobámba, hogy megértsem, mi is történt velem. Nem voltam lázas, minden testrészem, az agyam is normálisan működött, de amikor a hirtelen elsötétülésen töprengtem, egyre hosszabb lett az emlék, és lassan, órák alatt egy történet kerekedett ki az elmémben. Bonyolult történet, aminek előzményeire nem emlékeztem. Biztosan nem olvastam vagy hallottam sehol, de arra sem emlékszem, hogy én magam építettem fel. Nem tudom, igaz történet-e, amely kiszínez egy valóságos eseménysorozatot, de kapcsolatban áll a valósággal, a szereplők ismerősek. Inkább mesének tűnt az egész, de folyamatosan tarkították olyan részek, amelyeket megéltem, amelyekre emlékeztem. Memóriámból sokféle emlék felbukkant, terjedelmes foltokban sorolódott az életem, legalábbis a számomra fontos eseményei. Igyekeztem a részek között kapcsolatot találni, értelmet adni az egésznek, valamiféle struktúrát alkotni, aminek van eleje és vége. Most nem tehetek mást, mint hogy elmeséljem, ahogyan volt, de semmit se tudok bizonyítani, a saját életemről szóló foltokat kivéve.

Szóval, ahogyan futottam a déli napfényben, boldognak, szabadnak éreztem magam, élveztem legjobb barátom, Jeromos, a husky kan társaságát, de hirtelen sötét lett, abszolút sötét.

– Jeromos! – üvöltöttem, amikor megszólalt egy mély, barátságos hang.

– Nyugodjon meg. Különös dolgok történnek majd magával, de ne féljen, semmi baja nem esik.

– Jeromos – mondtam, most nem kiáltva, de éreztetve, hogy nem vagyok egyedül. – Hol a barátom?

A hang megint megszólalt.

– Jeromos éppen fut tovább, és a történet végén maga is ott fut majd vele, ő nem észlel semmi különöset.

Elhallgattam. Aggodalommal vegyes érdeklődés ébredt bennem. Hol vagyok? Ki az, aki beszél? És mi az értelme annak, amit mond? És persze hol van Jeromos?

Hosszú ideig csend volt, majd a hang folytatta:

– Egy békés, ártalmatlan kísérletben vesz részt, amit olyan tudósok végeznek, akik több ezer évvel a maga kora után élnek, és szeretnék tudásukat a maga ismereteivel, érzéseivel kiegészíteni. A kísérlet rövid, és utána szabadon visszatérhet a saját idejébe, akár el is felejtheti ezt az eseményt. Azért választottuk magát, mert nagyon kíváncsi, és talán képes lesz elnyomni zavarodottságát a jövő világában tett látogatás miatt. Ha nem, azonnal visszaküldjük sértetlenül. Megtagadhatja a részvételt. Én mesterséges intelligencia vagyok, amely az emberiséget szolgálja. Általában Aijónak neveznek, és mindig rendelkezésére állok majd. Jelenleg egy épületben van, amely tudományos kutatásokat szolgál, és a kísérletet végző kis csapat már várja döntését. Ha segít, sok információhoz juthatunk, és mi is szolgáltatunk ismereteket a mi világunkról. De a kommunikáció nem lesz teljes értékű egyik oldalról sem, mert az itteni vagy a saját korában való léte mentális állapotától függ. Ha nagyon belemerül a mi világunk tapasztalataiba, itt ragad, és nem tudjuk visszavinni. Ha túlságosan a saját korával foglalkozik, könnyen visszaránthatják, és akkor is elveszítjük a kapcsolatot. Egyensúlyoznia kell az új ismeretek megszerzése és a régiek felidézése között. De ebben tudok segíteni, figyelmeztetem, ha valamelyik irányba túlságosan elhajlik. Érdekli a részvétel?

Nekem megint Jeromos jutott eszembe. A hang ismét megszólalt:

– Ne aggódjon, Jeromos változatlanul kívül marad, és a kísérlet végén visszakapja, ő mindebből nem észlel semmit.

– Maga kikövetkeztette, hogy Jeromosra gondolok, vagy érzékeli a gondolataimat?

– Már képesek vagyunk a gondolatok pontos érzékelésére, de törvény tiltja az efféle kutakodást a gondolkodó beleegyezése nélkül. Egyszerűen csak logikus volt, hogy Jeromosra gondol.

– Rendben, lehet, hogy álmodom, de biztosan érdekes lesz. Kezdjük! – válaszoltam.

Hirtelen világos lett. Meztelenül feküdtem valami műtőasztalhoz hasonló szerkezeten, egy tágas szobában. A falakon mintha fiókok sorakoznának, távolabb komplikált gépféle állt. Kellemesen világos volt, és négy egymásba karoló emberalak figyelt. Nem mozdultak. Félig feltápászkodtam, és szemügyre vettem őket. Alacsony, vékony testük volt, áttetsző, világos köpenybe burkolva, a férfiak fején rövid, a nőkén jóval hosszabb haj, nagy szemük világított, és barátságosan mosolyogtak.

– Kaphatnék valami ruhát? – kérdeztem.

Furcsa, madárcsicsergésre hasonlító hangokkal válaszoltak, amiből semmit sem értettem. Ekkor megszólalt a velem először beszélgető hang.

– Elnézését kérem, az egyik kutató úr elhelyezi önben az általános megértőkészüléket, apró tűszúrást fog a fülcimpáin érezni, és attól fogva minden nyelvet ért majd. Én más úton beszélek önhöz.

Már közeledett is felém, az egyik kezében apró injekciós tűhöz hasonló tárgyat tartva. Mire felfogtam volna, miről is van szó, a készüléket hozzáérintette mindkét fülcimpámhoz. Apró szúrást éreztem, azután megszólalt.

– Készen is vagyunk, mi is értünk téged, te is értesz minket.

– Valóban – válaszoltam, és leszálltam az asztalról. – Kaphatnék valami ruhát? – kérdeztem újra.

– Természetesen, többfélét készítettünk, választhatsz, mert nem tudtuk a létidődet pontosan azonosítani. Gyere.

A falhoz vezetett, felemelte a kezét, és a falból egy lap hajlott le. Amikor közelebb léptem, különböző ruhadarabokat pillantottam meg a lapra rögzítve. Egy szőrös állatbőrből készített furcsa, köpenyszerű valamit, mellette két nadrágszárat és egy gatyapőcöt meg egy inghez hasonló fehér öltözetet. Az alsó sorban egy fekete frakkot, fehér inget, ingmellet, nadrágot és csokornyakkendőt láttam, és végre a legvégén farmert, kockás inget, alsógatyát. Ezeket megfogtam, felpróbáltam, pontosan illettek rám.

A négy ember mosolygott.

– Ezek szerint a 20. század körül éltél. Azt hittük, korábbi leszel. Érezd jól magad a különös öltözékben.

Nem volt cipő, se zokni. Ránéztem a négy emberre, rajtuk sem volt lábbeli. Itt mezítláb a divat? Láttam, hogy jó vastag a talpuk, nyilván ez elegendő. Észrevették töprenkedésem, és az egyik megszólalt:

– A mi világunkban senki sem hord cipőt. Teljesen felesleges, de ha neked hiányzik, csináltathatunk egyet.

– Nem, köszönöm, mindig igyekeztem a helyi szokásokhoz alkalmazkodni, és szeretek is mezítláb járni. Itt az utcán is, ha van olyan, cipő nélkül jártok?

– Amennyire a te korod körüli városokat ismerjük, az ottaniakhoz hasonló utcák itt nincsenek. Otthon vagyunk, amit ritkán hagyunk el.

– Ha megengeded, ismertetem látogatásod tervezett menetét – szólalt meg egy másik. – A te beleegyezésed is szükséges mindenhez. Itt a kutatóközpontban vagyunk, hamarosan belép a te állandó kísérőd, egy úr, aki vadász. Azt gondoltuk, viselkedés szempontjából ő állhat a legközelebb hozzád. Bármit kérhetsz, kérdezhetsz tőle, természetesen figyelve az Aijó által már említett szempontokra. Valamiképpen egyensúlyoznod kell a saját és a mi időnk között. Az úr neve Brúnó, aki elkísér Otthonunk különböző részeibe. Legelőször a vadászokhoz, majd a többiekhez, megmutatja a számodra érdekes részleteket, és közben kérdéseket tesz majd fel. Szabadon válaszolhatsz, de ha nem kívánsz válaszolni, az is rendben van. Néhány nap után majd meglátjuk, mire mész velünk, és mire megyünk mi veled.

Nem láttam alternatívákat. Hol van az úr?

Megnyílt az egyik fal, és egy fiatal, világosbarna bőrű, vonzó külsejű fiatal férfi lépett be rajta. Teljesen meztelen volt, a nyakában valószínűleg apró tengeri csigákból álló nyaklánc lógott, közepén egy kis fémhasábbal, a derekán pedig széles övet viselt, amin egy tokban kés függött. Neki is rövid haja volt. Nagyot nyeltem, és zavaromban azt kérdeztem:

– Nem fogsz megfázni?

Nevettek.

– Az Otthonunkban állandó a hőmérséklet, a bolygón is csak csekély az időnkénti változás. Zavar téged Brúnó meztelensége?

– Nem, csak szokatlan, nálunk… – elhallgattam, mert hirtelen nem tudtam, hol is kezdjem. Talán a legfontosabb a szex, gondoltam, de azután eszembe jutott a nudista strandra tett kirándulásom.

A nagy, téglagyár melletti, vízzel teli gödrök egyikét minden hétvégén nudisták lepték el. Béla barátom rendszeresen járt oda, és többször hívott, hogy jöjjek én is.

– Ott ülhetek és nézelődhetek? – kérdeztem.

Nevetett.

– Ülhetsz, nézelődhetsz, de neked is le kell vetkőznöd, mert különben elzavarnak.

– És mi lesz, ha valami csinos nyuszika láttán…

– Feláll a farkad? Ne aggódj, ilyen esetről még nem hallottam. Nők, férfiak, gyerekek vannak ott meztelenül, játszanak, fürdenek, pihennek, esznek, senkinek se a kefélésen jár az esze. Biztos. Gyere, próbáld ki.

Az egyik szombaton elmentem Bélával a tóhoz, de azért aggódtam. Már délelőtt sokan voltak. Ahogyan ott álltunk felöltözve, mindenki minket nézett. Kínos volt. Béla gyorsan vetkőzni kezdett.

– Siess, beleolvadhatsz a meztelenségbe – mondta.

Gyorsan levetkőztem, és attól kezdve senki sem törődött velünk.

– Nézegess, de ne bámuljál, az nem illik – oktatott ki Béla.

Sok nő volt, gyerektől nagymamáig, de nehéz volt szebbeket találni, mindenki különbözött egy kicsit a többitől, egyik sem volt tökéletes. Különböző mozgalmas játékokat játszottak, minket is hívtak vízilabdázni, hamar elfelejtettem, hogy mezítelen vagyok.

– Nálunk a legfontosabb szerepe a meztelenségnek a szexuális aktus során adódik, egyébként pedig felöltözve járunk. Ki nagyon egyszerűen, ki divatosan. És persze az évszakhoz igazodva.

– Mi éppen a divat miatt iktattuk ki a ruhákat. A közösségi házakban mindenki meztelen, ha a házból kijönnek, csak jelzésképpen vesznek magukra valami ruhadarabot, egy övet, sálat, apró szövetet, ami jelzi, hogy melyik kisebb közösséghez tartoznak.

– A te ruházatod bizonyára a hagyományos módon megvéd zavarba ejtő kellemetlenségektől is – tette hozzá mosolyogva a másik.

– Ne gondoljátok, hogy az én időmben mindenki a meztelensége takarásával volt elfoglalva. Voltak közösségek, amelyek életüket ruházat nélkül szerették élni, magukat nudistáknak, természetkedvelőknek nevezték. De a városban élő tömegeknek ez nem volt megengedve.

A Történész

A fiúra néztem, mosolygott.

– Remélem, nem zavar, hogy fel vagyok öltözve – mondtam neki.

– Nem, ne aggódj. – Karon fogott, tenyerünk összekapcsolódott. – Menjünk először a Történészhez, hogy néhány fontos tudnivalót megbeszéljen veled, azután a vadászok egyik otthonába – mondta, és elindultunk.

Én azon kezdtem gondolkodni, hogy itt láthatóan senki sem marad egyedül, ha ketten egymás mellé kerülnek, átölelik vagy kézen fogják egymást. A testek szoros közelségben vannak, még az arabokéinál is szorosabban.

Egy jóval magasabb emeletre mentünk, ahol Brúnó kopogott egy ajtón, és a szabad jelzésre beléptünk. Kisebb, szőnyegekkel telerakott szoba volt. Közepén kis asztalka, az egyik vastag szőnyegen különböző színű párnák, az egyiken egy meztelen férfi feküdt.

– Megjött! – mondta. – Kroo vagyok, történész – és fel sem kelve helyet mutatott az asztalka mellett. Brúnó azonnal kényelembe helyezte magát. Ezek szerint fekve fogunk beszélgetni. A férfi megszólalt.

– Számodra talán szokatlan a berendezés, de ezek a memóriahabos párnák bármilyen formájúvá alakíthatók, kinek-kinek ízlése szerint. Ha mégis ragaszkodsz a magad idején divatos székekhez, kereshetünk valami hasonlót.

– Köszönöm, megfelel a fekvő helyzet, bizonyos szempontból kényelmesebb is.

– Minden szempontból kényelmesebb, hosszabb beszélgetést mi mindig fekve folytatunk. Megmondanád, hogy a te számításod szerint melyik évből jöttél?

– Az talán túlzás, hogy jöttem, de 2025 magasából.

– Szóval a nagy összeomlás előtt nem sokkal.

– Sokat emlegettük akkor az összeomlást, a kutatók szerint egészen közel jártunk hozzá, de a társadalom ezt nem hitte el. Én sem emlékszem, hogy bekövetkezett volna. Ezek szerint mégis megtörtént.

– Az időben úsztatás során igyekeztek egy pontos évszámot megragadni, amikor még biztosan éltél, de a műveletben ez elmosódik. Hagyjuk a részleteket, most itt vagy, az én feladatom, hogy nagyon röviden tájékoztassalak azokról az eseményekről, amelyek a te és a mi időnk között történtek. Én történész vagyok, az emberiség történetével foglalkozom, közösségemmel együtt. Amit mondok, vázlat csupán. Mi is mindössze rekonstruálni próbáljuk azokat a korai időket, és még sok a hiány, a tévedés. Amennyire innen utólag látjuk, az összeomlás okai eléggé összetettek voltak. Tulajdonképpen az egész egy nagy pénzügyi válsággal kezdődött, ami kisebb háborúkat eredményezett, de igazán akkor fordult minden rosszra, amikor olyan államok, mint Korea meg Pakisztán, atomfegyvereket kezdtek használni lokális konfliktusok megoldására. Ez valahogy feloldotta a nagyhatalmak tartózkodását, és általános atomháború tört ki, az emberiség jó része hamar elpusztult. Leállt a termelés, a kereskedelem, a közlekedés. Megjelent az éhínség, és számtalan kisebb konfliktus kezdődött, amelyek leginkább az élelem vagy a víz megszerzéséről szóltak. Ennek a periódusnak a járványok vetettek véget. Intenzív, magas halálozási rátájú vírusok kezdték az embereket és háziállataikat fertőzni. Aki megmaradt, az a következő járványnak esett áldozatul. Gyakorlatilag az egész emberiség eltűnt, alig maradt háziállat. Nemcsak a fejlett civilizációk tagjai pusztultak el. Mindenki. Kollégáink többsége egyetért azzal, hogy a tragikus eseményekben Gaia Anya is szerepet játszott. Ezt látszanak igazolni azok a próbálkozások is, amelyekkel szándékait igyekszünk kitapogatni.

– Ez engem is nagyon érdekelne. Én mindig sejtettem, hogy egy ilyen nagy rendszer, mint a bioszféra, nem létezhet belső mentális védelem nélkül.

– Természetesen. Az összeomlás az utolsó pillanatokban történt, amikor az ember és a háziállatainak össztömege meghaladta a teljes állat-ember tömeg kilencven százalékát. Táplálékszükségletük kielégíthetetlen volt, és érzékennyé váltak a járványokra.

– Az én időmben sokan gondolták, hogy bioszféra nélkül is élhet az emberiség.

– Elvben ez lehetséges, de az evolúció az embert biológiailag erre nem készítette fel. A csavaros elméletek helyett egyetlen valóság rögzült, az, amelyben nem élnek emberek, és a bioszféra békés egyensúlyban fejlődik.

– Akkor ti hogyan kerültetek ide?

– Természetesen véletlenül. Az emberek a te idődben és előtte is valami nagy, csodálatos szerepről képzelődtek. A naprendszer, a galaxis, az univerzum meghódításáról, miközben a kiépített rendszer elemi hibákat tartalmazott, amelyek egyenesen a nagy összeomláshoz vezettek. A jövő mindig kiszámíthatatlan, mert túlságosan sok lehetséges változat jöhet létre, de a galaxis meghódításának roppant kicsi a valószínűsége, a különféle pusztulásoknak pedig nagyon nagy. Nekünk szerencsénk volt, néhány fiatal ember megmaradt, rezisztensek voltak az összes vírusra. Tízmilliárd ember között előfordulhat ilyen. Túléltek itt, Európában a Mediterráneumban, egy hatalmas mesterséges intelligencia adatbázisa közelében, ami elkerülte a háborús pusztításokat.

– Szóval a történet megismétlődött néhány Ádám és Éva közreműködésével? – kérdeztem.

– Sohasem lehet ugyanazt megismételni. A világ különböző pontjairól származó néhány ember között nem volt katona, bankár, nem volt semmilyen technológiai mánia követője. Csupán élni akartak, és okulni az előző periódus durva hibáiból. Egészen kicsi volt annak a valószínűsége, hogy sikerül nekik, de olyan különleges utat választottak, ami kétezer év alatt bennünket hozott létre. Nincs termelés, nincs kereskedelem, nincsenek fegyverek, és nincs háború. Otthonunkban évszázadok óta hetvenezer ember él egy zárt közösségben. Nem akarunk a világ urai lenni, csak élni szeretnénk, de emberi, tartalmas életet a magunk módján.

– Hogyan sikerült ezt elérni?

– A legfontosabb talán az, hogy az eredeti csoport értett valamit az emberi viselkedéshez. Úgy döntöttek, hogy szaporodni fognak, de az ember minden biológiai tulajdonságát figyelembe véve nevelik majd az utódaikat. Olyan kultúrát teremtettek, ami értelmes, irreális vágyaktól mentes társadalmat hozott létre. Ez hetvenezres létszámnál is megmaradt, és eddig megfelelően működött.

– Azt már mi is tudtuk, hogy a nevelés, a tanítás nagyon fontos meghatározója a jövőnek – válaszoltam. – Gyermekkorban a hatása szinte százszázalékos, de később a való életben számtalan más hatás is éri a fiatal felnőtteket, és könnyen alakulnak ki kaotikus viszonyok a társadalomban.

Eszembe jutott egy dokumentfilm, amely a 21. századi gyereknevelés sokféleségét mutatta be. Amerikában egy mormon közösségben akadt egy jó rábeszélőképességű, magát prófétának képzelő asszony, aki ahhoz adott jó tanácsokat az anyáknak, hogyan neveljék igaz mormon szellemben a gyereküket. Hittek benne, milliók nézték műsorait és követték tanácsait. Szigorú volt. Beszélgetett a hozzá forduló család minden tagjával, és ha felfedezett valamilyen elkövetett vagy csak elképzelt bűnt, akkor büntetésre, fegyelmezésre utasította őket. Meglepően sokan fogadták meg a tanácsait. Például egy apáról kiderült, hogy megnézett egy pornófilmet. Neki bizonytalan időre el kellett hagynia családját, gyermekei apa nélkül maradtak. Az anya utasítást kapott, hogy keményen bánjon a gyerekekkel, mert csak így előzhető meg, hogy bűnös felnőttekké váljanak. Nem kaptak rendesen enni, kikötözték, verték a szerencsétleneket apró engedetlenségekért. Végül az egyik gyerek valahogy megszökött, és eljutott a rendőrségre, ahol kézbe vették az ügyet. Több elzárt, megkínzott gyereket szabadítottak ki, és a „próféta” börtönbe került. Az is kiderült, hogy a bejelentést tevő fiú maga is bűnösnek érzi magát, és elfogadta a büntetések szükségességét. Az emberekben hihetetlenül nagy volt az alárendelési készség, és ha jó rábeszélőképességű, fantáziadús vezetőhöz csatlakoztak, szinte mindenre rá lehetett őket venni. Mindent elhittek, és semmit sem ellenőriztek. De ez a múlt, lássuk, mit műveltek a jövőben. Hallgattam tovább a történetet.

[…]