A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Papírbabák

© Havas Juli, 2026

© Open Books, 2026

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-699-8

Elveszett gyerekeinknek

„Ne sírj, Wendy! Az igazi kaland az élet maga.”

J. M. Barrie: Peter Pan és Wendy

Ádám

Tisztelt Címzett!

Egy gondosan beállított és mesterségesen csinosított fénykép illusztrációja helyett a tisztelt Címzett képzeletének szabadjára engedésére teszek kísérletet, hogy mint egy megkopott filmvásznon, megalkossa ismeretlen valóságom képzeletbeli portréját.

Lássuk hát: egy ötvenes évei derekán járó, korához képest átlagos mértékben amortizált, kissé viseltes belsővel rendelkező, megjelenésében átlagosan használt járművet képzeljen el. Olyat, amelynek motorja időnként bizonytalanul működik, de még mindig úton van. Némi festékfrissítéssel talán mutatósabbá tehető, bár lényegi hibáit az aligha orvosolja.

A felületes szemlélő számára talán egy zárkózott, kissé kekec férfi benyomását kelthetem, azonban a velem mélyebb ismeretségre merészkedők hamar ráébredhetnek arra, hogy ez nem csupán látszat: a konokságom már-már öntörvényűséggel határos. Az életemmel kapcsolatban hajlamos vagyok arra a következtetésre jutni, hogy pontosan azt kaptam tőle, amit megérdemeltem, legyen az jó vagy rossz – inkább az utóbbi.

Felhasználótársaim passzivitása, vagy mondjuk úgy, merészségük fájó hiánya jelenleg nem sok lehetőséget kínál arra, hogy derűre okom legyen – bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy a reményt nem engedtem el, és a kérdések és válaszok, gondolatok kereséséről sem mondtam le. Mély tisztelettel adózom azoknak, akik képesek és hajlandók a hosszabb mondatokba foglalt, árnyalt gondolatokat nemcsak befogadni, de előállítani is – legyen szó akár egy online profilszövegről, akár egy kötetlen beszélgetésről egy csésze kávé mellett. Némi sajnálattal tölt el ezért, hogy Ön bemutatkozó szöveg nélkül, csupán egyetlen fényképpel van jelen ebben a virtuális térben – a fényképek önmagukban gyönyörűek lehetnek, de a gondolatok mélységét, árnyaltságát ritkán közvetítik.

Bevallom, hogy itteni kalandozásaim elején – bemutatkozó szövege hiányában – kizártnak tartottam volna, hogy kapcsolódjunk. Előfizetett keretem azonban vészesen fogy, miközben célként kitűzött határidőm hasonlóan vészesen közeledik, és az igazat megvallva a játékban részt vevők mennyiségi és minőségi mutatói sem biztatóak. Ami növekszik, az a csalódásaink száma.

Ha mindezen képzetek megformálása esetleg meghaladná az Ön fantáziájának kapacitását, az sajnos megerősíti újradefiniált keresési feltételeim hiábavalóságát, és megállapíthatjuk, hogy küldetésünk egyik lényeges tanulságára is fényt derítve máris a zárójelenethez érkeztünk.

Amennyiben azonban felkeltettem volna érdeklődését, reménnyel telve várom szíves válaszüzenetét.

Kedves Ismeretlen!

Elnézést kell kérnem, hogy többhetes késéssel válaszolok, de a hirtelen felindulásból elkövetett regisztrációmat kísérő lelkesedésemet a rövidre fogott „helló” vagy „tetszel” üzenetek, és a termetes pontyokkal vagy autókkal fotózkodó felhasználók megtekintése gyorsan lelohasztotta, így jó ideje elhanyagoltam az oldal megtekintését.

Cirkalmas körmondatai azonban felkeltették kíváncsiságomat, bár első olvasásra nem tudtam eldönteni, vajon bemutatkozásnak szánta-e, vagy inkább elriasztásnak, ráadásul az autó mint visszatérő motívum Önnél is felbukkant. Ettől függetlenül adatlapját kreatívnak és – bizonyos értelemben – viccesnek találtam, ezért, ha még itt van, és nem kelt el, kérem, jelezze.

Önt kedvelő táblácskáimat megpróbáltam visszavonni, sajnos nem jártam sikerrel, pedig egy úrinő semmilyen körülmények között nem tűnhet lelkesnek, csak és kizárólag ajakbiggyesztéssel nyugtázhatja egy úr igyekezetét, az ismerkedés elején legalábbis. Hogy ne legyenek indokolatlan elvárásai, elárulom, messze nem vagyok úrinő kategória, sőt.

Üdvözlettel: egy Sorstársa

Kedves Nem Úrinő!

Engem kedvelő táblácskáit hálásan köszönöm, nagyon jó vasárnap estét szerzett velük, kérem, vissza ne vonja őket. És mint láthatja, a reményt még nem adtam fel, itt vagyok. Egyébként az „úrinő” fogalom diagnosztikus értelemben teljesen bizonytalan kategória, én például a legutóbbi időkig azt a meghatározást vettem figyelembe, hogy „úrinő nem fut”, és ehhez képest „úriember nem tunkol”.

Kérem, engedje meg, hogy az adatlapomon keltett misztikus ködöt elkezdjem oszlatni, gondolok itt a fénykép és a foglalkozás hiányára, és egyben elnézést kérjek érte. A prózai helyzet az, hogy van némi (talán jelentéktelen, talán nem) internetes ismertségem, és ha most megadom a pontos adataimat, akkor, hála a Google-nek, nagyjából három kattintással rá fog látni a szakmai profilomra, én pedig azt szeretném, ha legalább az ismerkedésünk első köreit nem az határozná meg. (Még egyszer hangsúlyozom, hogy életem és szakmám alapvetően unalmas és érdektelen, semmi romantika vagy szenzáció, ne gondoljon filmsztárra vagy sportolóra.) Mindazonáltal elismeréssel adózom Önnek, hogy adatlapján feltüntette, hogy orvos szíveskedik lenni, és hogy ezt nem jóval később, egy reményteljes bizalmi kapcsolat megteremtése után kívánta felfedni a felhasználók előtt. Úgy tűnik számomra, hogy Ön jóhiszeműen közelít embertársaink felé.

Amint a bemutatkozásomból láthatta: ötvenes éveim közepét taposó férfi vagyok, akinek per pillanat se kutyája, se macskája, utóbbi sosem volt, előbbi régen elpusztult, ami érdekes asszociációra ragadtatott: mármint, hogy a házasságok intézménye manapság még a kutyákénál is rövidebb várható élettartammal bír (ráadásul a válások felszámolási és pótlási költségei lényegesen súlyosabbak).

Megosztok Önnel egy másik meghatározó felismerést: hogy ha fontos és lecserélhető dolgok (autónk, kutyánk, ingatlanunk, személyiségünk) tulajdonságairól van szó, akkor többnyire azok a pozitívumok hitelesek, amiket a beszélő éppen másokról vagy a másokéról mond, és megfordítva, azok a negatívumok hitelesek, amiket magunkról vagy a magunkéról mondunk. A negatívum másokról és a pozitívum magunkról gyanús. Ez vonatkozik az ismerkedésre is.

Ötven fölött ráadásul lassan elkezdjük sejteni, hogy az élet fontos dolgai ilyenkorra lényegében megtörténtek, ha mégsem, akkor már nem is fognak, és valószínű jobb is ez így. Ennek ellenére – évtizedes sebeink nyalogatásának ritka szüneteiben – felmerül a lehetőség, hogy a sors bőkezűsége mégis tartogat nekünk valami jót. És ezzel a lendülettel újra megpróbálkozunk. Próbatétel csomaggal, használati utasítás nélkül. Na meg a reménnyel, hogy a sors, ha mégis ad, azt később nem kamatostul veszi vissza.

A modern párválasztás eme digitális piacán az embernek illik deklarálnia, mit keres, én például szeretett filmjeim ismételt végignézéséhez remélek lelkes és türelmes partnert. A kissé megunt kedvencek friss erőre kapnak majd az új társaságban, felfedezzük elfeledett értékeiket. Szombat éjszakába nyúlóan moziznánk a kanapéról, a filmek között kiülnénk a teraszra egy teával. Vajon hogy tetszik most az a darab, ami életre szóló élménynek tűnt húszévesen (tippem: talán), vajon pótolja-e az akkori élményt a huszonévesen elmulasztott film mostani megnézése (tippem: kevésbé valószínű). Egy próbát azért megér.

Elképzelésem szerint filmes ismereteimmel egészen biztosan képes vagyok elkápráztatni az arra fogékony társjelöltet. Talán nem árt, ha tudja, hogy ugyan nem vagyok egy társasági ember, de kiscsoportban figyelemre méltó képességekkel bírok, és a humorérzékem se utolsó, ezért majdnem, hogy szórakoztatóként jellemezném magam.

Semmi gond nincs azzal, hogy Ön nem úrinő, ugyanis, bár a városban dolgozom, szép hazánk egyik legszebb lankás táján örököltem tanyát, ezért hosszú távú terveim egy vidéki úr transzformációjában öltenének valóságot.

Szíves üdvözlettel,

a Sorstárs

Kedves Vidéki Földesúr!

Lelkesedésem továbbra is töretlen, bár aggodalommal tölt el a fénykép hiánya, így jelenleg Önt egy traktoron tudom elképzelni, staneclivel a fején.

Nem mondom, hogy ijeszt a vidéki lét, de érdeklődésemet erősen megnyirbálja, hogy egyszer régen, az előző évezredben, egészen bensőséges ismeretségem volt azzal a világgal, mint komfort nélküli kulipintyó, a rosszul záródó ablakokon beverő eső, a mosogatógép fájó hiánya, akadozó telefonkapcsolat és hasonló, életminőséget rontó tényezők, amiket némi romantikus körítéssel és átmeneti jelleggel voltam szíves megpróbálni (mit tesz a szerelem, ugye?), de mégiscsak városi nő lennék, és ha nem gond, legalább képzeletben maradjunk ebben a miliőben. Természetesen nem zavar, ha Ön szabadidejében birkákat tenyészt, de ismerkedésünk elején feltétlenül kihagynám ezt az élményt.

Látja, ezért helytelen a titokzatoskodás, mert súlyosan félreviszi a fantáziadús levelezőpartnerének fókuszát.

Mert mit tudtam meg eddig Önről: egy zárkózott, (talán) fontos foglalkozást űző (ismert?) férfiember, aki öntörvényű páncélba zárta nemes lelkét az unalom és csalódás elől, továbbá nem tunkol (minek is, úgysem tudná a szájába tenni, hiszen stanecli van a fején), miközben mozizik a kanapéján, ámde szabadidejében traktort vezet, és titkos reményeket fűz ahhoz, hogy talál egy újabb rövid, maximum kutyaéletnyi kihordású kapcsolatot, és addig is várja a mesebeli királylányt takarítani, hogy előkerüljön a távirányító, és végre mozizhasson.

Látja, ezért van értelme felfedni a foglalkozásomat, hogy hátha kevesebb, közös nevezővel nem rendelkező, pontyos vagy autós férfi szeretne megismerni (amúgy nem).

Kérdés, hogy akarunk-e tudni mindig mindent egy ismerkedés legelején? Nem torzítanak-e a puszta tények (megválaszolom: de), továbbá érdemes-e siettetni az utazást magát, csak azért, mert félünk attól, amit a célban találunk, és ezért szeretnénk mihamarabb túlesni a borítékolt csalódáson?

Most, hogy elkezdtem csapongani, visszaadnám a szót beszélgetésünk mederbe terelésének megszervezése céljából.

Szíves üdvözlettel: maradjunk a Sorstársnál?

Kedves Csapongó!

Ismét örömet szerzett reggeli üzenetével, jól indult a nap.

Pedig nem jól kezdődött: munkába tartva, miközben a szokásos útvonalamon autóztam, a Duna-parti irodaházak oldalában egy mentőt pillantottam meg a bámészkodók gyűrűjében, és éppen akkor takarták le a testét annak, akin nem tudtak segíteni, amikor odaértem. Lelassítottam, pedig nem szokásom feltartani a sort, hiszen a tempó megváltoztatása felborítaná a napi rutinomat.

Az elmúlás, aminek akaratlanul is tanúja voltam, eszembe juttatta, amin sokszor szoktam merengeni: rövidke életünk kaotikus esékenységét, ami olyan, mint egy szerződés apróbetűs melléklete, ami bármikor tartalmazhat váratlan, sőt végzetes fordulatot.

Tudja, mi volt a legfurcsább? Egy nagy testű macska ült ott egy szemeteskonténer tetején, és olyan érdeklődve figyelte a történteket, mint aki előadáson ül: farkával feszülten pöttyözte a kuka tetejét, szemével jegyzetelt, és láthatólag azon tűnődött, amin én is, hogy az életünk mennyire kiszámíthatatlan, és velem ellentétben neki talán a holnapi vacsorája sem garantált. A tükörből láttam, amikor leugrott, és égnek tartott lompos farokkal, olyan elegáns tartással vonult a nézelődők közé, mintha ott lenne a helye, és át akarná venni az irányítást.

De hogy visszatérjek a levelezésünkre és az aggodalmára: szeretném megnyugtatni, hogy a birkatenyésztés nem szerepel sem rövid, sem hosszú távú terveim között, azonnali terveimben pedig alig várom, hogy érdemben válaszolhassak. Sajnos a mókuskerék (megjegyzem: fővárosi mókuskerék!) késő délutánig pörög, de figyelmeztetem: még ma este Önre zúdítom a traktorok számát és a mederbe terelést érintő ötleteimet.

Üdvözlettel,

a Traktoros

Kedves Fővárosi Traktoros, örömmel várom!

Helyesbítek: várom.

Amely gondolat – mármint, hogy várom a válaszát – némileg meglep, miután meglehetősen racionális lénynek ismerem magam, és bár sokat hallottam az internetes ismerkedés hiábavalóságáról, mégis többször elképzeltem a nap folyamán leveleződésünk újabb stációit, ami majd bearanyozza estémet, vagy valami hasonló. Talán óvatos derűlátásnak nevezném.

Az élet kiszámíthatatlanságának ára néha tényleg a váratlan pillanatokban mutatkozik meg, és legfeljebb a macskák látszanak felkészültebbnek nálunk: úgy vélem, ők mindig tudják, hol a vacsora.

Addig is jó munkát kívánok! Zsófi

Kedves Zsófia!

Ha lehetne egy soron kívüli gyors kérésem: legyen szíves, világosítson fel arról, mi ihlette meg ennyire traktor és stanicli témában?

Ádám

Kedves Ádám, vidéki földesúr: traktoron jár, stanecli: a titokzatoskodás és inkognitó miatt. Zsófi

Kedves Zsófia!

Alig várom az estét, hogy korábban feltett filozofikus kérdéseire választ adhassak. Lenyűgöz, hogy egyáltalán kérdez, és kíváncsi. De most visszatérnék a munkámhoz.

Ádám

Kedves Ádám, nem én kezdtem az üzenetváltást. Zsófi

Kedves Zsófia!

Valóban, én voltam, aki napközben önre írt. Találkozzunk este az online térben.

Ádám

Kedves Zsófia!

Csak még egy gyors kérdés.

Javítson ki, kérem, ha tévedek: helyesen észlelem, hogy mi most tényleg ismerkedünk, vagy csak én látom bele ezt a helyzetbe, mint rejtett kívánságomat?

Üdvözlettel: Ádám

Kedves Ádám, valóban, ha lassan is, de arra utaló magatartást folytatunk: ismerkedünk. Üdvözlettel: Zsófi

Lebowski

– Ne bámulj – mordul rá a ficsúr.

A macska a földön ül, és mintha a zaj nem is érné el, és a körülötte mozgó lábak se zavarnák, kitekert fejjel, mereven néz fel a fiatal férfira, tágra nyílt, sárga szemeit vékony pengeként szelik ketté a pupillái. Rápillant a földön fekvő testre, aztán megint fel a ficsúrra, aztán megint a testre, lassan, kimérten, súlyos pillantással, és vár.

Meghalt Józsi, a gazdája, akinek a ficsúr – Józsi nevezte annak – volt a legjobb barátja. Ezért most a ficsúr az ő legjobb barátja kellene legyen. Mindig adott nekik pénzt piára, amiből Józsival tüskét vettek a sarki dohányboltban, ahova őt is be szokták engedni, két tüskétől jobban leszek, mondta Józsi, de három az igazi. Ő pedig örült, amikor három tüskére volt pénzük, még akkor is, ha nem jutott parizerre, és korgott a gyomra, mert Józsi olyankor volt a legjámborabb. Nem kiabált, nem csapkodta az öklével a kurvaélet földet, és nem beszélt vele csúnyán, hogy rohadjon meg, amiért róla is kell gondoskodnia. Olyankor bebújhatott mellé a takarói alá, ne horkolj, dünnyögte Józsi, pedig hangosabban aludt nála.

A mentősök azt mondták, félrenyelhetett, és megfulladt a saját hányadékában. Oldalra kellett volna fordítani, nézett fel a bámészkodókra az idősebb mentős. A fiatalabbik alig akart közel jönni, merthogy ezt a bűzt ő nem bírja, majd megszokod, fiam, röhögött a másik. Maguk nem tanultak alapszintű újraélesztést?, kérdezte szemrehányóan a bámészkodókat, és akkor a macska újra ránézett a ficsúrra, rosszallóan összehúzta a szemét, aztán megint tágra nyitotta, és ezért mordult az rá, hogy ne bámulja. A ficsúr volt itt az első, ő rugdosta meg Józsit, ülj fel, öreg, sodortam neked egy spanglit, mondta. Azt együtt szokták szívni, amikor az élet dolgairól beszélgettek. És amikor a gazdája nem mozdult a spangli illatára sem, a ficsúr hívta ki a mentőket.

Józsival az irodaház mögött laktak, a szelektívek között, kivéve, amikor elkergették őket. Bemennék én a szállóra, kiabált Józsi a közteresekkel, aztán elcsendesedett, mert tudott ő disztingválni is, megsercegtette a szakállát, úgy ingatta a fejét, és egészen tiszta volt a kék szeme, amikor ránézett, de akkor mi lesz a nyavalyással? Idióták, mormolta az orra alatt, ezt oda nem fogadják be. És amikor elmúlt a veszély, mindig visszaköltöztek a helyükre.

És most elvitték Józsit, egészen el.

– Ne gyere utánam – mondja a ficsúr, amikor tétovázva elindul.

Megáll ezért, figyeli, ahogy távolodik, aztán mégis utánairamodik.

– Megmondtam, hogy kopj le! – kiabál vele a ficsúr, de ő tartani próbálja vele a lépést. Úgy tesz, mint aki nem hallja vagy nem érti, és még közelebb megy hozzá, már a jobb cipője mellett lépked, talán nem rúg belé, ahogy Józsi szokott, amikor ideges. Méltósággal halad mellette, jó magasra tartva a farkát, mert a barátjának akarja érezni magát, azonban a ficsúr váratlanul szaporázni kezdi a lépteit. Józsi soha nem akarta őt lerázni, na gyere, fiam, mondta inkább, ha bámészkodott és elbambult.

– No, nézd csak, te nyavalyás! – fékez le a ficsúr egy kirakat előtt. Ő szépen leül mellé, okosan felnéz, és próbálja kitalálni, hogy mit akarhatnak. – Ide bemegyünk – mondja egy kis töprengés után a ficsúr, és tényleg benyit.

Megcsapja a meleg odabent. És a szagok is.

Emberek ülnek egy teremben, előttük kutyák és ketrecek. Józsi utálta a kutyákat, mert az otthonára emlékeztették, a feleségére, aki megszabadult tőle, és a gyerekeire, akik szégyellik, és ő nem tudja, miért, talán mert kevesebb a lábujja a kelleténél, kettőt az érszűkület, egyet a cukor miatt vágtak le, ezért járt imbolyogva Józsi, úgy, hogy a járásáról is megismerte, nemcsak a csípős szagáról. Meglátod, nyavalyás, a temetésemre sem fognak eljönni, mondogatta, amikor eszébe jutott a családja, és honvágya támadt. Ő nem szégyellte Józsit, és Józsi sem szégyellte őt, pedig csak egy macska, és azokat a kutyáknál is jobban utálta. Fennhéjázó dögök, olyanok, mint a ficsúr és társai az irodaházból.

A ficsúr megáll a pult előtt, és legnagyobb meglepetésre nem tüskét kér.

– Hoztam egy macskát – mondja.

Ő leül a lábához, oldalra és felfelé csavart fejjel néz fel rá, talán cigit is fognak venni, a kurvaanyjuk, olyan drága lett az is, hogy már csikkekre fanyalodtak Józsival.

– Kit hozott a gazdi? – picsog a nő a pult mögött, jó nagy darab, és ők Józsival nem szeretik a nagy seggű nőket. Hangosan fújtatva áll fel az asszony, áthajol a pulton, és elakad a szava, amikor meglátja.

– Kóbor macskákkal nem foglalkozunk – nyögi ki végül, és visszahuppan a helyére.

– Nem kóbor. A barátomé volt – mondja a ficsúr. – Hozzák rendbe, kifizetem. Aztán adják oda valakinek.

– Maga megőrült – sipákol a nagyseggű –, vigye a menhelyre.

– Mennyi? – kérdezi a ficsúr, és elővesz az öltönynadrágja zsebéből egy köteg pénzt. – Fürdetés, féregtelenítés, vagy amit szoktak, gondolom, oltások, ivartalanítás. Mennyi?

Nem érti, mire akarja őt befizetni, de nem hangzik jól, ezért gyors mozdulatokkal elkezd tisztálkodni, mint mindig, amikor zavarba jön, szaporán nyalja a hátán a bundáját, néha felsandít a ficsúrra, kerekre nyílt pupillájában a „nem kellene itt lenniük” aggodalma, hiszen nem látják őket szívesen, mint Józsit a rendesebb kocsmákban. Bár, ha lefürdik, uram, visszavárjuk, jut eszébe, mit mondtak nekik egyszer, ezért megint leül, és ébredező bizalommal, lassan és elmélyülten tisztogatja tovább a lábujjait.

– Mondtam, hogy rossz helyen jár a fiatalember! – a nagyseggű egyre idegesebb, a hangja is egyre vékonyabb.

– Vigye ki az állatot – szólal meg egy férfihang a hátuk mögött –, biztos bolhás. – Azonnal abbahagyja a mosakodást, és oldalra forgatja a fülét.

– És még ki tudja, mi nem? – replikázik egy nő. Odafordítja a másik fülét is, de nem néz a beszélőre, inkább felfelé bámul, a polcokra. Itt tényleg nem árulnak semmi hasznosat, tüskét és cigit sem.

A ficsúr sem mozdul. Ő főleg nem. A nő kilép a pult mögül.

– Doktornő, legyen szíves, jöjjön ki! – kiabálja, mialatt eltűnik egy ajtó mögött.

A ficsúr sóhajt egy nagyot, ő lefekszik a lábához, kinéz az utcára, esőcseppek koppannak az aszfalton, először lágyan és ritkásan, majd felgyorsulva, pattogósan. Feltámad a szél is, megkavarja az elszáradt leveleket. Szívesen megkergetné őket, de most jó itt lenni a melegben, és inkább az oltást is elfogadja, ha nem küldik el őket, bár Józsi szerint pusztuljon meg minden orvos, aki azzal akarta őt eltenni láb alól, és nincs az a rohadtisten, hogy ő beleegyezne, mert neki jogai vannak, különben sem volt itt járvány, csak a nagyhatalmak, pénz, profit és pina, azok vannak, meg a túlnépesedés. Talán mégis az ivartalanítást kellene választani, bár nem tudja, mi az, de oltás kurvaélet hogy nem kell, dönti el, amikor kinyílik az ajtó, és kidübörög rajta a nagyseggű, mögötte egy lánnyal. Olyan dugnivaló, ahogy Józsi mondaná. Mert nagyon szép, látja a ficsúr szemén is, és azon, ahogy eltátja a száját.

– Ők azok – bök rájuk a nagyseggű.

– Jó napot, doktornő – mondja a ficsúr a szép lánynak. – A barátom macskája volt – mutat rá. A lány elpirul, ahogy rájuk néz, és látni, amit látni kell, ahogy Józsi szokta mondani, mert az ilyesmit egyből megérzi az ember. – Szeretném, ha megvizsgálnák, rendbe hoznák. Fürdés, oltás, ivartalanítás, meg amire szüksége van – folytatja a ficsúr. – Befogadtam – teszi hozzá.

Az utcán kisüt a nap a ritkásan szitáló esőben, csillognak a cseppek, a macska résnyire szűkült pupillája megnyílik egy kicsit, amikor óvatos örömmel felnéz a ficsúrra, de az nem néz vissza. Hazudik. Mint amikor Józsi azt mondta, hogy jól van, nyavalyás, holnap kapsz parizert, és mégsem. Halkan elnyávogja magát, hogy vegye észre, és elmondhassa, hogy inkább az oltásba is beleegyezik, csak maradjanak barátok.

– Itt fogja hagyni a nyakunkon – sivít a nagyseggű, és ő lehajtja a fejét, és nagyon szomorú, és éhes is, és kinéz a kirakaton át, és elmegy a nap, és már megint esik, dobolósan, rühellték Józsival, amikor megáztak, már szomjas is, de ha kimenne esőt nyalogatni, akkor soha többet nem engedik vissza ide a melegbe, kurvaélet ez az egész, lefekszik meghalni. Nem akar többet felébredni, mondogatta Józsi egy ideje, de csak ma sikerült neki.

A lány doktornő leguggol hozzá, megvakarja a fejét a két füle között, nem utál hozzányúlni, mint mások, talán mert gumikesztyű van rajta, jól van, cica, jól van, suttogja, és akkor ő az oldalára fordul, és olyat csinál, amit eddig soha: odanyújtja neki a hasát, és megengedi, hogy azt is megsimogassa. A férfiak is sírhatnak, mondta Józsi, amikor egyszer egy tízezrest adott nekik egy öreg öltönyös. Szeretném továbbadni a jót, amit ma kaptam, mondta az ajándékozó, és könnyek folytak az arcán. És ő most pont úgy érezte magát, mint akkor, de nem a pénz miatt.

– Nagyon szép macskája lesz – néz fel a ficsúrra a doktornő –, meg fog lepődni, amikor legközelebb meglátja, hogy milyen különleges. Rendbe hozzuk a cicáját, de meg kell ígérnie, hogy érte jön. Majd adunk címeket, hol fogadják be, ha mégsem akarná megtartani. Mi történt a barátjával, ha szabad kérdezni?

– Meghalt – mondja Balázs –, éppen most. Olyan fél órája.

A doktornő az arca elé kapja a két kezét, nagyon sajnálom, ingatja a fejét, és megint elpirul.

– Előre kell fizetni – sipít a nagyseggű.

A macska feszülten figyel, hallja a ficsúr megkönnyebbült sóhaját, a nagyseggű fújtatását, aztán a felcsattanó éles hangját.

– Mi a neve?

– Izé, doktor Nagy Balázs. Ügyvéd.

– Ez a neve a macskájának? – A hátuk mögött felnevetnek.

– Lebowski – feleli a ficsúr vörös képpel.

A ficsúr adta neki ezt a nevet, és azt is elmesélte Józsinak spanglizás közben, hogy A nagy Lebowskit régen, kamaszkorában az apjával nézték. De nem az apja miatt jutott eszébe ez a név, egyáltalán nem, sőt, hanem mert az ő macskateste olyan rohadtul nagyra nőtt. Dude, haver, mondta a ficsúrnak és a testvéreinek viccesen az apjuk, és néha így szólította a fiait, amikor jókedve volt, éppen, ahogy a nagy Lebowskit szokták a barátai. Talán összesen kétszer is előfordult, hogy a ficsúr apja ennyire nagyon laza volt. És abban is egyetértettek Józsival, hogy az apák mindig csalódást okoznak. És abban is, hogy a magyar szinkronban Tökinek fordítani a Havert, hát elég idétlenül hangzott.

– Tudja mit? Írja inkább azt, hogy Nagy Lebowski. Sőt – Nagy Jeffrey Lebowski: kéteffipszilonnal írják, a Lebowskit dupla vével. Látja, a nevemre vettem. Most elégedett? – A ficsúr végre megtalálta az ügyvédes hangját, azt a fajtát, amivel őket is kimosta a bolti lopásból, Józsi, te ne szólalj meg, ha mégis, csak annyit mondj, hogy nem tudom, nem emlékszem. Ne, azt ne mondd, hogy nem voltál ott, mert felvett a kamera.

Hátuk mögött fészkelődés, nevetgélés, ők nyertek.