Vásárhelyi Mária

AKIK ELHITTÉK
A 20. SZÁZADOT

Családtörténet az illúziók korából

© Vásárhelyi Mária, 2026

© Open Books, 2026

Jelen mű a szerző visszaemlékezése, melyben – bár a szerkesztés során igyekeztünk minden adatnak utánajárni – előfordulhatnak időrendi és ténybeli pontatlanságok.

A könyvben és a borítón szereplő fotókat a szerző, Vásárhelyi Mária bocsátotta a kiadó rendelkezésére.

A 89. oldalon található kép forrása: Fortepan, 1952, képszám: 187488.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Kling Hildegund

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-686-8

Testvéreimnek, gyerekeimnek és unokáimnak.
Köszönöm, hogy vagytok.

Tartalom

I.

Perl Sámuel és Zacher Friderika

A megszállás idején

A felszabadulás

„Sej, a mi lobogónkat…”

A Vásárhelyi család

Budapest, Debrecen

Felvilágosodás 1.0

Út a munkásmozgalomba

Fedőneve: Keka Péter

Első lépések az újságírói pályán

II.

A nagy találkozás

Megáll az autó a ház előtt

Letartóztatják a barátokat

1951

Repül a Sztálin-szobor

Az élet napos oldalán

1956

III.

1956. október 23.

És nem álltak meg

A jugoszláv követségen

Elrablásunk története

Snagov

Túszsors Romániában

IV.

Călimănești

Egy év magánzárkában

Ítéletismertetés Călimăneștiben

Hazatérés

Házi besúgónk: a pszichológusnő

V.

Szabadulás

Jótevőink

A szövinél

Taní-tani

Egy új kor reménye

Kifelé az alagútból

Soros György személyes képviselője

VI.

Történelmi igazságtétel

Remények és csalódások

Az első fideszes lejáratókampány áldozata

A ráció és a szeretet

Zárszó

Köszönetnyilvánítás

Úgy tizenöt évvel ezelőtt Lacival, a férjemmel elutaztunk Petrovabisztrára, hogy megkeressük soha nem ismert anyai nagyapám családjának nyomait. Nehezen találtunk rá az isten háta mögötti falura, amely ma sem áll sokkal többől, mint az út mentén egymás mellett sorakozó, omladozó házakból. A házak, a kertek és az utcán álló emberek mind-mind a mélységes szegénységről, kilátástalanságról tanúskodtak. Próbáltunk érdeklődni a „zsidókról, akik itt éltek”, de mindenki csak a fejét csóválta. Néhányan mondták, hogy rémlik, mintha valaha hallottak volna ilyesmiről, és egy-két faluvégi házra mutogattak, hogy azok lehettek a zsidók házai. Hogy így volt-e, vagy sem, soha nem tudjuk meg. Mindössze a falu mellett meghúzódó zsidó temető, azaz egyetlen épen maradt és néhány összetört, széthullott sírkő őrzi az 1900-as évek elején itt élt közösség nyomát. Egy Amerikában élő leszármazott, akinek az ősei innen menekültek el, egyszer ellátogatott Petrovabisztrára, és felbérelt egy helyi lakost, hogy ápolja a „temetőt”, ami csak addig marad ott mementóként, amíg az amerikai küldi a pénzt. S ha egyszer elapad a forrás, akkor végképp soha senki nem fog tudni arról, hogy valaha élt itt egy apró zsidó közösség, amelynek a nagyapám is tagja volt.

I.

Perl Sámuel és Zacher Friderika

A Zacherok, anyai ági felmenőim, az 1700-as évek első felében, Cseh-Morvaországból települtek át Magyarországra. A Zacher nevet – amely a zsidó Zakariás próféta nevéből származik – nem sokkal korábban vették fel, amikor Cseh-Morvaországban minden családfőt arra köteleztek, hogy válasszon vezetéknevet. Zacher Zsigmondnak és feleségének összesen tizenegy gyermeke született, közülük egy születésekor, kettő pedig csecsemőkorában meghalt. Nyolc gyermeket neveltek fel, köztük Friderikát, az én nagymamámat. Egy Balassagyarmat melletti apró faluban, Dejtáron éltek, amikor a nagymama született. Zacher Zsigmond nem bíbelődött azzal, hogy minden gyermek születésekor bemenjen a hivatalba anyakönyveztetni az újszülöttet, hanem amikor két-három gyermek „összegyűlt”, akkor egyszerre jegyeztette be őket, így soha nem derült ki, pontosan mikor volt a születésnapja. Amikor Friderika hároméves lett, a család felköltözött Újpestre, ahol egyre növekvő zsidó közösség élt. A még ma is álló, Baross utca 29. számú apró házban éltek.

Anyai nagyapám családja, a Perlek ősei, éppen ellentétes irányból, Máramaros felől érkeztek Magyarországra. Galíciából – a mai Ukrajna területéről – indultak el, ahová valószínűleg Németországból vándoroltak. Galíciában a zsidók állandó fenyegetettségben éltek, a rendszeres pogromok során ukrán vagy orosz katonák és civilek betörtek a falvaikba, értékeiket elrabolták, házaikat felgyújtották, őket pedig elüldözték. Az állandó rettegést megelégelve a Perl család úgy döntött, hogy átköltözik az antiszemitizmustól kevésbé fertőzött, békésebb körülményeket ígérő Osztrák–Magyar Monarchia területére. Így került a család a Máramarossziget melletti apró falucskába.

Petrovabisztra (Románia) 2010-ben

Petrovabisztra lakóinak döntő többsége soha nem hagyta el a települést, egészen addig, amíg 1912-ben oda nem ért a vasút. Ettől kezdve a falu lakói számára kinyílt a világ, a Perlek azonban nem sokáig élvezhették ezt. 1914-ben, jom kippur másnapján ugyanis orosz és ukrán katonák törtek be a faluba, és mivel az ott élő zsidók már tudták, hogy ez számukra mit jelent, aki tehette, összepakolta kevéske holmiját, és elmenekült, mielőtt a katonák üldözték volna el őket, válogatott kegyetlenségek közepette.

Így költözött Petrovabisztráról Budapestre Perl Éliás Janku és felesége, Lebovits Chaje-Szúre. Kilenc gyermekük közül három fiút hoztak magukkal, köztük a nagyapámat, Perl Sámuelt. A többiek ekkorra már családot alapítottak és elköltöztek a faluból, és többnyire szintén Budapesten kötöttek ki.

Perl Sámuel, a nagyapám, és Zacher Friderika, a nagyanyám, 1926-ban kötött házasságot. Mindketten harmincévesek voltak, ami akkoriban szokatlanul kései életkornak számított a családalapításhoz. Friderika házasságkötését több dolog is hátráltatta. Az ortodox zsidó családokban szigorú rend szabályozta a lányok férjhezmenetelét, egy lány csak akkor köthetett házasságot, ha a korban előtte járó testvére már elkelt. Sőt amíg az idősebb lány férjhez nem ment, addig a kisebbeknek úgy kellett öltözködniük és viselkedniük, mintha még fiatalabbak lennének, nehogy a nővérük számára konkurenciát jelentsenek. Másrészt az I. világháború alaposan megritkította a házasulandó férfiak számát. Sámuel is kint harcolt az olasz fronton a hazáért, amely éppen csak a nevére vette, hogy néhány év múlva kitagadja, ezért aztán ő sem tudott idejében feleséget választani.

A lányok már gyermekkorukban elkezdték hímezni a stafírungot, hogy mire eljön a házasság ideje, addigra együtt legyen a hímzett ágynemű, a konyharuha, a törülköző és mindenféle más háztartásban használatos holmi, a szülők pedig – a lehetőségeikhez mérten – jószerivel már a leánygyermek megszületésétől elkezdtek a hozományra spórolni. Zacher Zsigmond nagyon büszke volt a lányaira, és különösen nagy hangsúlyt fektetett a méltó stafírungra, miközben azt hajtogatta, hogy „én elcukrozom a lányaimat”.{1} Friderika is gyakran emlegette ezt, és közben a kezével mintha sót szórt volna, mutatta, hogy hogyan gondolta Zsigmond az elcukrozást. Ám hiába volt összerakva a stafírung, a férjhez menés ideje elhúzódott.

Sámuel pedig addig nem akart nősülni és családot alapítani, amíg nem sikerül egzisztenciát teremtenie. Tollfelvásárlással és -kereskedéssel foglalkozott, ami tipikus zsidó foglalkozás volt, mivel a tehetősebb, városi zsidók elsősorban szárnyasokat, azon belül is libát és kacsát ettek, így rengeteg toll gyűlt össze náluk. Mivel a család nagy része a hitközségnél dolgozott, ahol a kóser vágások történtek, nagyapám könnyen hozzáfért a vágás után maradt liba- és kacsatollhulladékhoz. Néhány év alatt eljutott odáig, hogy a hitközség pincéjében összegyűjtött egy bála – 100 kilogramm – eladható tollat, ekkor üzlethelyiséget bérelt a Klauzál utcában, és úgy döntött, hogy készen áll a nősülésre. Az 1910-es évek végén már közel egymillió zsidó élt Magyarországon, Budapest lakosságának pedig 23 százaléka volt zsidó származású, az itt élők zsidók többsége tartotta a vallási szokásokat, így azután bőven hullott a toll a hitközség pincéjébe. Az üzlet jól ment, évről évre több hasznot termelt, olyannyira, hogy néhány év múlva nagyapám fivére, Slojme is betársult, mivel már két családot is el lehetett tartani a forgalomból, sőt rövidesen legfiatalabb öccsüket, Mendit is alkalmazták.

Akkoriban az ortodox zsidó családokban kizárólag közvetített házasság létezett. Olyasmire alig volt példa, hogy két fiatal meglátja, megszereti egymást, és egybekelnek. A házaspárok összeboronálását – a szülők megbízásából – a sadchen végezte, aki felmérve a családok anyagi helyzetét, életmódját, elvárásait, megpróbálta megtalálni a leginkább összeillő párokat. Így ismerkedett meg egymással Perl Sámuel és Zacher Friderika is. S miután már mindkettőjüknek meglehetősen sürgős volt a házasság, hát rábólintottak az ajánlatra. Azt persze nem lehetett mondani, hogy rajongtak egymásért, de mindketten elfogadhatónak tartották a másikat. Ha nem így lett volna, akkor Zacher Zsigmond nem is adta volna áldását a frigyre, az elképzelhetetlen volt számára, hogy a lányát olyan férfihoz adja, aki ellen az tiltakozik. Kiváltképp mivel egyszer az is előfordult a családban, hogy az egyik lány elájult a rémülettől, amikor bemutatták neki kiszemelt jövendőbelijét. Ekkor Zacher Zsigmond úgy döntött, hogy minden alkalommal, mielőtt bemutatná gyermekeinek leendő házastársukat, részletesen elmeséli nekik, milyen az illető, az esetleges hibáikat – alacsony, kopasz, félszemű – felnagyítja, így a megismerkedés valóságos megkönnyebbülés lesz számukra.

Az esküvőt egy Dob utcai zsinagógában tartották. Friderika nem volt hajlandó rövidre vágatni a haját az esküvő után, és parókát viselni. Lázadása óriási felháborodást váltott ki, főleg a Perl családban, és táptalajul szolgált a későbbi, fiatalasszonyi életét megkeserítő ármánykodáshoz.

Mi sem jellemzi inkább, hogy a házaspár mennyire nem ismerte egymást az esküvő előtt, mint hogy Friderikának még arról sem volt fogalma, hogy Sámuelnek van-e haja. Mindaddig, amíg egy éjszaka fel nem ébredt, és meg nem látta Sámuel félrecsúszott parókája alatt, hogy a férje már majdnem teljesen kopasz. Ez azonban egyáltalán nem rendítette meg bizalmát a házastársában. Sámuel később azzal magyarázta kopaszságát, hogy az I. világháborúban mellette robbant fel egy kézigránát, és akkor hullott ki a haja majdnem az utolsó szálig.

Az esküvőt követően egy Dob utcai egyszobás lakásba költöztek, és eldöntötték, hogy csak egy vagy két gyermeket szeretnének, hogy azok ne olyan szegénységben nőjenek fel, mint ők maguk. Házasságkötésük után két évvel – a Weiss Alice Gyermekágyas-otthonban – meg is született első gyermekük, Perl Edit (Chánná), az én anyukám. Mivel Sámuel éjt nappallá téve dolgozott, ekkor már egy nagyobb lakásban laktak, a Klauzál utcában, néhány házra az üzlettől. Sámuel annyira boldog volt, hogy kislánya született, hogy életében először taxit rendelt, és azzal vitte haza feleségét és újszülött kislányát. Friderika ekkor ült életében először autóban, ami azután örök szerelme maradt. Amikor vasárnaponként eljött hozzánk ebédelni, minden alkalommal Bandi, anyu öccse hozta a „házikóval, amelynek négy kereke van, és gurul”.

Editke születése után másfél évvel érkezett meg Endre (Élijáhu), azaz Bandi. Friderika elmondása szerint Editke nagyon nem örült öccse születésének. Amikor hazaért az újszülött babával, Editke beült a sarokba, és nem volt hajlandó köszönni. Amikor az anyja megrendülten megkérdezte, hogy „Editke, akkor menjek vissza a kórházba?”, akkor Editke a karjában fekvő csecsemőre mutatva azt válaszolta, hogy „te nem, csak az”. Majd néhány hét múlva egy délelőtt Friderika azt vette észre, hogy Editke elszántan gyömöszöli a második emeleti folyosó rácsán keresztül kifelé Bandi pólyáját, hogy így szabaduljon meg öccsétől, aki szerencsére éppen nem volt a pólyában.

Ezekben az években Friderika és Editke viszonya sem volt felhőtlen. Sámuel ugyanis minden szombaton elment a testvéreihez, akik nagyon utálták Friderikát, egyrészt mert nem tartotta olyan szigorúan a vallási előírásokat, mint ők, másrészt mert Sámuel rajongott Friderikáért, és lehetőségeihez mérten tejben-vajban fürdette. Ezekre a családi összejövetelekre Sámuel Editkét is magával vitte, aki egész idő alatt azt hallgatta, hogy micsoda istentelen, erkölcstelen, hálátlan asszony az anyja, aki nem érdemli meg Sámuel gondoskodó szeretetét, aztán hazaérve mindezt az anyja szemére is vetette. És hiába tudta Friderika, hogy a néhány éves gyereket, ahogy ő mondta, „felcengolták”, mégis sokszor haragudott rá emiatt, amit utólag persze nagyon megbánt.

Anyu így mesélt ezekről az ellentétekről: „Az apám családja nagyon vallásos volt, méghozzá a zsidó vallásnak az ortodox közösségéhez tartoztak, olyanok voltak, mint ma a fundamentalisták. Minden vallási előírást nagyon szigorúan betartottak, de sok esetben csak formálisan, és ezt utáltam meg először. Hogy a külvilág felé ezt a nagyon vallásos arcukat mutatták, hogy betartanak minden előírást, a valóságban viszont, amikor nem látta senki, akkor megszegték ezeket. Szóval nem belülről fakadt náluk ez a vallási meggyőződés, hanem ahol laktak, ott csupa hozzájuk hasonló ortodox család lakott, és árgus szemekkel figyelték egymást, hogy ki szegi meg az előírásokat, és azt rögtön a szájukra vették. Például az történt, hogy szombaton ugye ezeknek az ortodoxoknak semmit nem szabad csinálniuk, a legkisebb erőfeszítést sem szabad kifejteniük. Én kaptam az anyámtól egy csodálatos babakocsit, aminek mindenki a csodájára járt, és anyu varrt bele egy gyönyörű selyempaplant és párnát. Mikor megláttam, egyszerűen elállt a lélegzetem, annyira tetszett, és hát természetesen vittem a babámat az utcára sétálni. Egy alkalommal, amikor szombat délelőtt a babakocsival sétáltam, mit ad Isten, megláttak, és a nagynéném már másnap szemrehányást tett a szüleimnek, hogy micsoda dolog, hogy én szombat délelőtt ilyen erőkifejtésre vállalkozom, hogy tolom a babakocsit. Mert hát állandóan egymást figyelték. Anyám és apám családja között őrült feszültségek voltak, mert a mamám túl felvilágosult volt ennek a családnak, és nem alkalmazkodott ezekhez a fanatikus, ortodox szokásokhoz, annak ellenére, hogy ő is ortodox volt. Az apám családja állandóan heccelte az apámat, hogy anyu milyen léha életet él. Nem nyíratta kopaszra a fejét, nem hordott parókát.”

Sámuel rettenetesen büszke volt a feleségére és a gyermekeire, megpróbált mindent megadni nekik, amire szükségük volt. És ahogy egyre növekedett az üzlet forgalma, egyre többre telt. Péntekenként, mielőtt bejött a szombat, Friderika és a „lány” – ahogyan a cselédet nevezte – egész nap sütöttek-főztek. Sámuel minden hétvégére beszerzett egy hatalmas, 15-16 kilós libát, amelynek a zsírját kisütötték, majd egy hatalmas bödönbe öntötték, és a hús egy részét is ebben a zsírban tartósították egész héten. Friderika mesélte, hogy amikor a szombatra szánt kakaós kalácsot sütötték pénteken, akkor anyu és Bandi ott álltak a sütő előtt, és ahogy húzták ki a nők a tepsit, ők már nyúltak is a süteményért, és az arcukon, a karjukon, a ruhájukon folyt végig a meleg kakaós töltelék.

A Zacher–Perl házaspár lelkiismeretesen betartotta az ortodox vallási szokásokat, pedig ez korántsem volt egyszerű. A szombatot nagyon szigorúan vették. A készülődés már pénteken elkezdődött, a nők a konyhában sütöttek-főztek, ebéd után pedig befűtöttek a fürdőkályhába. Amikor a víz már elég meleg volt, akkor egyenként megfürödtek, és felvették az ünneplő ruhákat. Friderika szépen megterítette az asztalt, elmondta a szombatköszöntő imát, majd meggyújtotta a gyertyákat a négyágú asztali gyertyatartóban. A tehetősebbek sábeszgójt tartottak, aki péntek estétől szombat estig elvégezte a feladatokat, ám ahol erre nem telt, ott a leleményesség helyettesítette őt. Hogy péntek este ne kelljen lekapcsolniuk a villanyt – mert ez is munkának számított –, a Perl család is kieszelt valamit. „Az óracsengő felhúzására szolgáló kis rúdra fel volt szerelve egy fából készült cérnaorsó. A cérnaorsóhoz egy zsinórt erősítettek. Ennek a zsinórnak a másik vége az árammérő óra főkapcsolójának karján lévő lyukba volt rögzítve. Előre beállították, hogy mikor csengessen az óra, és amikor csengetett, akkor a faorsó elkezdett forogni, és rátekeredett a villanykapcsolóhoz erősített zsinór. Ezzel a villanyóra főkapcsolójának karjához rögzített cérna lehúzta a kart, és kikapcsolódott az áram” – meséli Bandi. Magad, uram, ha szolgád – sábeszgójod – nincsen.

Péntek este a templomba csak a férfiak és a fiúgyermekek mentek, a szertartás nem tartott sokáig. Amikor véget ért, Sámuel kézen fogta Bandit, és hazaindultak. A vacsora megkezdése előtt a családfő elmondta az áldást, majd felvágta a vacsora kezdetéig díszes terítővel letakart barcheszt, és mindenkinek adott egy darabot. Ezt követően nekiálltak az ünnepi vacsora elfogyasztásának, amely minden alkalommal töltött hal volt. A pénteki vacsora megkezdésétől a szombat kimeneteléig a szülők végig együtt voltak a gyerekekkel.

A szombat ismét a templomban kezdődött, a reggeli ima után a tóraolvasás következett, amiben legalább három embernek kellett részt venni. A tóraolvasás során először egy kohanitát hívnak az emelvényre, aki Áron főpap törzsének leszármazottja. Ezt követően egy levita következik, aki Lévi törzséből származik. Ezután már bárki felmehet a gyülekezetből, hogy folytassa az olvasást, és amikor befejezi, akkor kezdődik a „snóderolás”, ami azt jelenti, hogy mindenki felajánl egy bizonyos összeget nemes vagy szent célokra. Az összeg nagyságát és a megjelölt célt minden alkalommal hangosan kihirdetik, a gyülekezet tagjai pedig kinyilvánítják elismerésüket vagy nemtetszésüket.

A délelőtti ima után Sámuel és Bandi átballagott a Dob utca és Károly király út sarkán lévő étterembe, ahol ezen a napon nem fizettek – hiszen sábátkor a pénz használata sem volt megengedett –, és itt találkoztak földijeikkel, „fin” barátaikkal. Azért nevezték finnek őket, mert ha valaki jiddisül megkérdezte tőlük, hogy honnan származnak, akkor jiddisül úgy válaszoltak, hogy „fin Máramaros”. Miután Sámuel ivott egy-két korsó sört, Bandi pedig megette a szokásos ringliadagját, tovább sétáltak Pepihez, Sámuel legidősebb leánytestvéréhez, ahol Bandi az ablakon keresztül átvette a számára előkészített ajándékot, egy kis barcheszt, ami azért illette meg, mert ugyanúgy hívták, mint a nagyapját.

Otthon terített asztal várta őket, és miután Sámuel elmondta az áldást és megszegte a letakart barcheszt, hozzáláttak a sólet elfogyasztásához. A sóletet még pénteken, a szombat bejövetele előtt elvitték a Dob utcai kóser pékségbe, ahol egész éjjel sütötték, majd a sábeszgój ebédidőre meghozta. Ebéd után Sámuel ledőlt a sezlonra és történeteket mesélt a gyerekeknek arról, amikor kisgyerekként Petrovabisztráról bementek Máramarosba fagylaltot árusítani, vagy amikor Máramarosból éjszaka indultak haza lovas szánkókkal, és egy farkascsorda üldözte őket. A gyerekek már az összes mesét kívülről tudták, így ha Sámuel elbóbiskolt, akkor ők folytatták a történeteket. (Éppen úgy, ahogyan mi csináltuk később, amikor Friderika, a nagymamánk a zsidóüldözésről szóló vérfagyasztó történeteit mesélte estéről estére.) Az ebéd utáni pihenést követően sétálni indult a család, legtöbbször a körúton andalogtak, beszélgettek, kirakatokat nézegettek, szóba elegyedtek az ismerősökkel. Ilyenkor Sámuel ragaszkodott hozzá, hogy Friderika a legcsinosabb ruháját vegye fel, és ő legyen a legdivatosabban öltözött asszony a városban. Ez azonban nem volt egyszerű, mivel Friderikát egyáltalán nem érdekelte a divat, és minden fillért sajnált, amit ruhákra költöttek. Ezért aztán Sámuel erőszakolt rá minden egyes drágább ruhadarabot. Persze itt senki ne gondoljon tüllökre és selymekre, hiszen az ortodox közösség öltözködési szabályai finoman szólva is puritánok voltak. Különösen a nőkre nézve. Semmi flanc, semmi feltűnősködés, semmi kivagyiság – így azután a jól öltözöttség határai meglehetősen szűkre voltak szabva. De Sámuel legnagyobb büszkeségét, a bundát, amihez saját kezűleg válogatta össze a feldolgozott bőrdarabokat, és a szőrmesálat, amely két apró állatfejben végződött, még én is ismertem, és leküzdhetetlen ellenszenvvel nézegettem. Nem értettem, hogy miért hord valaki a nyakában két döglött patkányfejet. A bunda viszont hűséges és nélkülözhetetlen társnak bizonyult a háború idején, egyszerre volt kabátja, takarója, utolsó megmaradt ruhadarabja Friderikának.

Friderika és Sámuel nagy szeretetben éltek és nevelték a két gyereket. A főnök minden kétséget kizáróan Friderika volt. Minden fontosabb kérdésben ő döntött, és Sámuel nem is titkolta, hogy felnéz a feleségére, aki rendkívül okos volt, és iskolázott, miközben Sámuel a magyar nyelvet egész életében hibásan beszélte. Anyu csak a halála előtti hetekben beszélt arról, könnyes szemmel, hogy az édesapja majdnem analfabéta volt.

Anyu a Kertész utcai elemiben kezdte meg iskolai éveit. Elza néni, a tanítónő, ahogy minden jövevényt, őt is meglátogatta a születése utáni napokban a kórházban, és mint leendő új tanítványát üdvözölte. Ő volt ugyanis az ortodox elemi leányiskola egyetlen tanító nénije, így azután a környéken lakó összes zsidó kislányt ő vezette be a betűvetés és a számolás rejtelmeibe. Az első osztályban kötött életre szóló barátságot Gál Évával, és ez szó szerint a bölcsőtől a koporsóig tartott. Gál Éva – bár az ortodox iskolába járt –, sokkal felvilágosultabb családban élt, és Friderika szerint ő volt anyu rossz szelleme. Ő lázította a szerinte bornírt vallási szertartások ellen, ő csábította el otthonról, amikor stafírungot kellett volna hímezni, ő beszélt neki először politikáról, ő biztatta, hogy tanuljon tovább.

Hogy mekkora szerepe volt ebben Gál Évának, és mekkora anyu eredendően lázadó természetének, azt nem tudom, de tény, hogy már kisiskolás korától próbált menekülni az ortodox szokásoktól. Többnyire Gál Évával lógott az utcán, hogy ne kelljen részt vennie a családi szertartásokon, amelyek közül legrémisztőbb a kápárá volt számára, amitől már kislány korában is irtózott. A kápárá héberül engesztelést jelent. A szertartás kezdetekor akkoriban egy héber bibliai idézetekből álló imát, a Bné Ádámot olvasták fel, majd a férfiak egy élő fehér kakast, a nők pedig egy élő fehér tyúkot háromszor megpörgettek a fejük fölött, miközben háromszor elismételték, hogy „ez az én váltságom…”. Anyut nemcsak a szertartások hosszadalmassága, körülményessége, hanem az egész ortodoxia képmutató, álszent világa taszította. Látta, ahogy a Perl család tagjai egyfolytában egymást figyelik, hogy ki mikor vét a drákói vallási előírások ellen, és mihelyt lebukott valaki, azonnal szájukra vették, de amint azt hitték, hogy senki nem látja őket, ők maguk is lerázták magukról a vallási kötelezettségeket.

Az ortodox családokban a lányok tanulására nem sok figyelem esett. Míg a fiúk már négyéves korukban, a chéderben megtanultak héberül írni és olvasni, a lányoknak az iskolás kor előtti éveket otthon kellett tölteni, hogy megismerkedjenek a zsidó háztartásvezetés alapjaival. Nem járhattak közösségbe, nem voltak barátnőik, naphosszat figyelték a kóser konyha vezetésének alapvető szabályait, és próbálkoztak az ágyneművarrással, hímzéssel. Iskolába csak hatéves korukban kerültek, és általában a hat elemi után elkezdtek a házasságra készülni. Hiába volt anyu színjeles tanuló, hiába áradoztak róla a tanárai, a szülei nem támogatták, hogy az elemi után folytassa tanulmányait. Anyu viszont nem volt hajlandó elengedni az álmát, hogy továbbtanuljon.

Miközben Bandi esetében nagyon szigorúan vették az iskolába járási kötelezettséget, feleslegesnek tartották, hogy egy lány az íráson-olvasáson és a számtani alapműveleteken kívül bármit is megtanuljon, mert úgy gondolták, erre úgysem lesz szüksége.

Friderika és anyu viszonya ezekben az években egyre feszültebbé vált. Friderika úgy érezte, hogy anyu erkölcstelen életet él, és rettegett, hogy el fog zülleni, anyu pedig szenvedett az állandó vitáktól, vádaktól, az egyre kevésbé sikeresen ráerőltetett vallási és családi hagyományoktól. Utált hazamenni, utált otthon lenni, minden időt, amit csak lehetett, a barátnőjével töltött.

Az elemi iskola elvégzése után Bandi Vácra került, ahol a zsidó polgáriba járt, és a Hersch-féle fiúkollégiumban lakott. A szülők részint azért küldték ide, hogy vallási ismereteit elmélyíthesse, részint, hogy leszoktassák az állandó verekedésről. Bandi nem szeretett a kollégiumban lakni, anyunak viszont minden vágya az volt, hogy ő is elkerüljön otthonról, és a váci lánykollégium lakója legyen.

Bandi, amint betöltötte tizennegyedik életévét, beiratkozott a leventemozgalomba.{2} Mivel Bandi számára a verekedés mindennapos, elmaradhatatlan tevékenység volt, eleinte nagyon tetszett neki a kemény, katonás életforma, amit a leventeség jelentett. Rövid idő alatt kiderült azonban, hogy a zsidó fiúkat nem leventének, hanem a „kisegítő előképzés ifjainak” hívták a foglalkozásokon, és nem játék fegyvereket, hanem ásót és lapátot kaptak a kezükbe. Ők nem lövöldöztek, mint a keresztény fiatalok, hanem ástak és lapátoltak, akárcsak apjuk később a munkaszolgálatban. Nekik nem a harcra, hanem az ágyútöltelék szerepére kellett felkészülni. S hogy még véletlenül se legyen félreértés, nem kaptak leventesapkát sem, hanem sárga karszalagot kellett a kabátjuk ujjára húzni, hogy ezzel jelezzék hovatartozásukat. A kiképzést vezető oktatók pedig különös örömüket lelték a nyilvános megalázásukban és gyötrésükben. Amikor éppen nem ástak vagy lapátoltak, akkor menetgyakorlaton vagy fizikai kiképzésen vettek részt. Menetelés közben mindenféle hazafias mondókákat kellett harsogniuk.

Bandinak rövid idő alatt elment a kedve a leventeségtől, igyekezett ellógni a foglalkozásokról. Amikor a parancsnok ezt észrevette, magához rendelte. Miközben a kihallgatásra várt, kijött a várószobába a parancsnok fia, akivel elkezdett játszani. Már legalább négy órája ott volt, amikor kijött a parancsnok, és megkérdezte, miért is van ott. Amikor Bandi elmondta jövetelének okát, a parancsnok beküldte a másik szobába a fiát, és két irdatlan nagy pofont kevert le Bandinak, majd ordítva közölte, hogy „most takarodj haza, és a jövőben ne mulaszd el az oktatást”. Ám üvöltés ide, pofon oda, Bandi soha többé nem ment a leventeoktatás környékére sem.

A megszállás idején

1944. március 20-án, a német megszállást követő napon bezárt az összes zsidó iskola és a zsidó tulajdonban lévő üzletek, és minden izraelita származású embert arra köteleztek, hogy sárga csillagot tűzzön a ruhájára. Nagymamám, Friderika így emlékezett erre: „Megmondták, hogy milyen sárga színű anyagot – kanárisárgának hívták – kell venni, és abból kellett kivágni egy 10 × 10 centiméteres kockát, és a sarkok behajtogatásával kivágni a csillagot.”{3}

A felnőttek egész nap otthon ültek, kártyáztak, sakkoztak, és kicserélték a híreket, amiket hallottak. Ők már sejtették, hogy ami történik, az semmi jót nem jelenthet, de arról mit sem tudtak, hogy mi történik a vidéki zsidósággal. Sámuel mindenesetre egy ládába csomagolta a családi ezüstöt, Bandi segítségével felvitte a padlásra, és a gerendára fektetett járópallók alá rejtette.

Mivel ’44 márciusára a német kormány már súlyos munkaerő-, a hadsereg pedig emberhiánnyal küzdött, áprilisban megegyeztek a magyar kormánnyal, hogy az emberhiány pótlása érdekében a 16 és 60 közötti munkaképes zsidó férfiakat nem deportálják, hanem munkaszolgálatra hívják be, hogy enyhítsenek a gondokon. A munkaszolgálatos századok élére zsidógyűlölő parancsnokokat és keretlegényeket neveztek ki, akik – a napi 10-12 órás munka után – válogatott módszerekkel alázták és gyötörték századuk tagjait. A fegyvertelen munkaszolgálatosokat küldték ki a harcmezőre a fel nem robbant gránátokat összeszedni, és az ütközetekben őket vezényelték az első sorokba, hogy a testükkel fogják fel az ellenséges golyózáport. Így került Sámuel is valahova az ukrán–magyar határra munkaszolgálatosként.

1944. október 15-én, a nyilas hatalomátvételt követően elkezdődött a gettósítás. Ettől kezdve a Klauzál utcai ház lakóit folyamatosan vegzálták és rettegésben tartották. Naponta jelentek meg nyilas katonák, akik vagy lerendelték a házban lakó 16 évnél idősebb fiúkat, akiknek ott az udvaron kellett lehúzni a nadrágjukat, hogy a nyilasok ellenőrizzék, körül vannak-e metélve, vagy nyilas suhancok szedték össze a fiatal lányokat, hogy egy szomszédos ház pincéjébe vigyék őket „szórakozni”. Volt, hogy Bandit az utcán igazoltatta egy csendőr, aki el akarta vinni, és Friderika zokogva, térden állva könyörgött neki, hogy engedje el. „Fiatalember, hát magának is van anyja, gondoljon arra, mit szólna, ha magát akarnák elvinni” – esdekelt Friderika, és végül a csendőr megszánta a könyörgő asszonyt. Abban, hogy anyu és Bandi túlélte a nyilas terrort, a legnagyobb érdeme Friderikának volt. Elképesztő bátorsággal és leleménnyel szerzett nekik újabb és újabb hamis papírokat és búvóhelyeket, számára sokkal fontosabbak voltak a gyermekei, mint a saját életének a megóvása. Ha róluk volt szó, nem ismert lehetetlent. Gyakran nemcsak a nyilasokkal, hanem anyuval is meg kellett küzdenie. Például akkor, amikor kihirdették, hogy minden 16 éven felüli nő és asszony másnap gyülekezzen a téglagyár udvarán. Friderika könyörgött neki, hogy ne menjen, de anyu, aki ekkor már öntudatos baloldali volt, ragaszkodott hozzá, hogy ő is vállalja, ami a sorstársainak jár. Egy kis bőröndbe összecsomagolta az engedélyezett élelem- és ruhamennyiséget, és hajnalban kiment a téglagyárba. Egész nap ott állt a gyár udvarán, ám nem került sorra, nem fért fel az induló vagonokra. Este hazaküldték azzal, hogy másnap hajnalban ismét jelenjen meg, ám elnézve a zsúfolásig tömött vagonokat, hallgatva a katonák és csendőrök üvöltését, szitkozódását és látva brutalitásukat, másnap már úgy döntött, hogy inkább a bujkálást választja. Hasonló küzdelem zajlott köztük akkor is, amikor Friderika megtudta, hogy a Keleti pályaudvarról indul egy vonat, amely zsidó családokat visz Svájcba. Hosszas könyörgés után anyu ráállt, hogy kimegy Friderikával a Keletibe, Friderika pedig minden ügyességét bevetve és a még megmaradt pénzét felajánlva elintézte, hogy anyu is helyet kapjon a vonaton. Ő azonban az utolsó pillanatban megmakacsolta magát, és kijelentette, hogy nem menekül el a sorsa elől, és nem szállt fel a vonatra.

Amikor elterjedt, hogy a 16 éven felüli zsidó lányokat elviszik közmunkára, Friderika elintézte, hogy anyu katonaruhákat varrhasson, mivel ez hazafias feladatnak számított, és azokat nem vitték el, akiknek ez volt a munkája. Friderika a Károly körút és Dohány utca sarkán lévő varrodából cipelte haza a varrnivalót, aminek nagy részét Bandi készítette el, mivel anyu utált varrni, és egyébként is fontosabb dolgokkal – a világforradalom előkészítésével – volt elfoglalva.

A bombázások már nyáron elkezdődtek, de a gyerekek rövid idő alatt megszokták az iszonyú robajt, és nemhogy nem mentek le a pincébe, de csoportosan felrohantak a háztetőre, hogy ámulattal vegyes reszketéssel nézzék a felettük elhúzó repülőgépeket, és figyelték, hogy hova esnek a bombák. Valójában még némi biztonságérzetet is adtak nekik a légiriadók, mert olyankor biztosan nem jöttek a nyilasok, akiktől sokkal jobban féltek, mint a bombázástól. Anyu rendszeresen kijárt a gettóból. Amint kilépett a kapun, levette a sárga csillagot és – utóbb önmaga számára is megmagyarázhatatlan nyugalommal – gyalogolt a körúton, miközben körülötte egymás után csapódtak be a bombák, és nyilasok igazoltatták a sétálókat.

Arról, hogy mindeközben mi történik az Újpesten élő családtagokkal, fogalmuk sem volt. A gettóban hermetikusan el voltak zárva a külvilágtól, a házat, ahol laktak, csak meghatározott időben, mindössze néhány órára hagyhatták el, így semmiféle megbízható hír nem jutott el hozzájuk. A gettón túli világgal minden kapcsolatuk megszakadt, semmit nem tudtak rokonaik, ismerőseik sorsáról. Bár szállingóztak hírek arról, hogy a vidéki zsidókat elhurcolták Németországba, nem akarták elhinni a szóbeszédet. És arról sem tudtak semmit, hogy mi történik a munkaszolgálatba hurcolt férfiakkal.

Friderika úgy döntött, hogy a gettón kívül keres búvóhelyet a gyerekeknek. Egyrészt biztonságosabbnak gondolta, másrészt – saját bevallása szerint – nem akarta, hogy a szeme előtt haljanak éhen vagy végezzenek velük a nyilas gyilkosok.

Mielőtt Bandi elhagyta volna a gettót, Friderika elhatározta, hogy minden, még megmaradt értéküket eldugják valahova, amiről csak ketten tudnak. Egy befőttesüvegbe tömködték az ékszereket, amelyeket korábban nem szolgáltattak be, és maradék 25 000 pengőjüket. Bandi éjszaka, egy gyertya fényénél a fáskamra sarkánál jó mélyen elásta az üveget. Miközben dolgozott, a deszkák között egy pillanatra fény villant, és Bandi meglátta, hogy Séndi, a nagynénje leselkedik.

Bandit először egy óbudai házmestercsaládhoz vitte el, akik pénzért vállalták a bújtatását. Egy egyszobás földszinti lakásban laktak, a család aludt a konyhában, Bandi pedig a szobában. Nem azért, mert ennyire nagyvonalúak voltak, hanem mert a szobában a plafonig több bálában fel voltak halmozva a szőnyegek, amelyeket a családfő az elhurcolt zsidók lakásaiból szedett össze. Nem bántak rosszul Bandival, rendesen etették és nem beszéltek durván vele, ám esténként, vacsoránál a családfő arról mesélt, hogy aznap hány zsidót lőttek a Dunába, és milyen dolgok estek meg, miközben a felemelt kezű áldozatokat a folyó felé kísérték. Bandi nem sokáig bírta ezt hallgatni, három ott töltött éjszaka után visszaszökött a Klauzál utcába.

Ezt követően Friderika, máig sem tudni, hogyan, de helyet szerzett a Columbus utcai „kiváltságosok táborába” a két gyereknek, sógornőjének, Bözsinek és saját magának. A tábor a Süketnémák Intézetének udvarán és kertjében volt, ahol erre a célra felállított barakkokban helyezték el a zsidó családokat. Budapesten az egyik legbiztonságosabb óvóhelynek számított, mivel öt SS katona őrizte folyamatosan. Eredetileg azok számára hozták létre, akik különleges áldozatokat hoztak a zsidó közösségért, közülük is elsőbbséget élveztek a munkaszolgálatban elpusztultak özvegyei és árvái.{4} A lista összeállítása azonban már akkor rengeteg vitát váltott ki, hiszen egyrészt számos ott szereplőt már deportáltak vagy meggyilkoltak, másrészt egyre többen „vásárolták be” magukat a kiváltságosok táborába. Friderika és a gyerekek is így kerülhettek a Columbus utcai táborba. Anyut és Bandit a gyerekek szobájában helyezték el, Friderikát és Bözsit a felnőttek között. Az összes gyerek egy helyiségben volt összezsúfolva, és anyu rövid idő alatt a gyerekcsapat vezetője lett. Ő irányította az étkezést, a tisztálkodást, vigasztalta, akinek erre volt szüksége, és kifésülte a tetűket a gyerekek hajából. Az udvaron volt egy hosszú vályú, arra szereltek néhány csapot, amelyekből jéghideg víz folyt. Itt tisztálkodott több ezer ember. Bandi úgy emlékszik, hogy a felszabadulásig itt mosakodott utoljára. Mindössze két-három hétig laktak itt, amikor egy reggel megjelentek a zuglói nyilas ház katonái, sorba állították és a közeli KISOK-pályára kísérték az összes táborlakót. Az 55 évnél idősebbeket rögtön az ott várakozó vagonokba terelték, és a vonatok elindultak Németország felé. A pályán maradt gyerekeket és felnőtteket pedig visszavitték a gettóba. Mindenki a kezében fogta összecsomagolva néhány megmaradt ruhadarabját, értékét, csak anyu hagyta ott a holmijait, mivel a karjában is vitt egy gyereket, egy másik gyerek a kezét fogta, egy harmadik pedig a szoknyájába kapaszkodott.

Anyut és Bandit a többi kiskorúval együtt egy Klauzál téri lakásban „szállásolták el”, ahová annyi gyereket zsúfoltak be, hogy éjszaka a padlón csak „lapjával”, oldalukra fordulva tudtak aludni. Friderika és Bözsi megpróbált visszamenni a Klauzál utcai lakásba, ahová azonban addigra egy idősotthon lakóit költöztették be, így a ház pincéjéhez tartozó fáskamrába költöztek be. Friderika így mesélt erről: „Minden pincében vannak gerendák, azon úgy ültek a patkányok, mint a verebek. Nem féltek tőlünk, és mi sem tőlük. Az egyik asszony cukros volt, és nem adtak neki inzulint. Mindig vittem neki egy pohárban vizet, mert mindig szomjas volt, és szegény ott halt meg előttem. Ott haltak meg az emberek és mi ugyanúgy ettünk tovább. Olyan fakírok lettünk.”

Anyuék csak egy éjszakát töltöttek a kijelölt lakásban, másnap megkeresték Friderikáékat, és néhány napot együtt töltöttek a fáskamrába. Friderika azonban időközben megtudta, hogy a Garay utcában van egy Vöröskereszt által védett gyermekotthon, és rábeszélte őket, hogy próbáljanak oda bejutni. Elmondta, hogy kit keressenek, kire hivatkozzanak, és a maradék pénzét is odaadta nekik. Hogy hogyan jutottak ki a gettóból és értek el a Garay utcába, arra már nem emlékeztek, de a gyerekotthonban azonnal befogadták őket. Anyu vállalta a legkisebb gyerekek ellátását, egész nap a tetűket szedegette a hajukból és csitítgatta őket, de segített az ételszállításban és az élelem beszerzésében is. Éjszakánként két-három gyermek aludt az ágyában, attól függően, hogy éppen kiknek volt a legnagyobb szükségük a vigasztaló simogatásra.

Bandi először fodrásznak állt be, annak ellenére, hogy fogalma sem volt, hogyan kell hajat nyírni. Minden gyerektől előzékenyen megkérdezte, hogy milyen frizurát szeretne, majd kopaszra nyírta őket. Nem mintha ezt akarta volna, de addig-addig igazgatta a frizurájukat, amíg az összes hajat le nem nyírta róluk. Miután a fodrászkodásban kudarcot vallott, ételszállítónak osztották be. Ez azt jelentette, hogy az otthonban élő egyetlen keresztény fiúval – akiről utóbb kiderült, hogy csak a papírjai voltak keresztények – minden délelőtt elindultak egy kézi húzós kocsival, és a megadott címekről összeszedték az élelmiszert. Időnként anyu is velük ment. Útközben megszólalt a légiriadó, záporoztak a bombák és a repeszek, ilyenkor beálltak egy-egy kapualjba, és ha elcsendesült, mentek tovább. Már nem féltek.

November végén a gyermekotthon vezetői bejelentették, hogy a 14 éven felüli zsidó fiataloknak el kell hagyniuk az otthont, és vissza kell menniük a gettóba. Mivel Friderika anyunak már korábban szerzett keresztény papírokat, ő maradhatott, Bandinak viszont mennie kellett, de ő sem a gettóba, hanem egy Abonyi utcai munkatáborba ment. Itt dolgozni kellett, és egyáltalán nem kaptak ennivalót, a 15 éves kamasz fiú heteken keresztül éhezett és arról ábrándozott, hogy egyszer majd jóllakik kenyérrel. A pincében éhező emberek egyfolytában fejben főztek; arról beszélgettek, hogy ki milyen ételt készít majd elsőként. A receptek hallatán összeszaladt a nyál a szájukban, és még elviselhetetlenebb volt a kínzó éhség. Mivel az Abonyi utcában ott volt Mendi, Sámuel egyik testvére is, ő szárnyai alá vette Bandit, és együtt jártak ételszerző körutakra. Hol a szemétdombokon guberáltak, hol elhagyott lakásokból és üzletekből próbáltak ennivalót szerezni, de annyit soha nem sikerült összeszedniük, hogy jóllakjanak.

Anyu a gettó felszabadulásáig a gyermekotthonban maradt, etette, ápolta, vigasztalta az árván maradt gyermekeket, akik fürtökben lógtak rajta, valahányszor megszólaltak a szirénák, de erről csak Friderikától és Banditól tudok, ő soha nem mesélt róla.

{1} A népi nyelvben az „elcukrozza a lányait” kifejezés azt jelenti, hogy egy apa (vagy a szülők) túl sokáig tartja otthon a lányait, így azok „rájuk száradnak” (vénlányok maradnak). A kifejezés mögött az a kép áll, mint amikor a gyümölcsöt vagy a befőttet túl sok cukorral tartósítják: a lányok „elállnak” a szülői házban, ahelyett, hogy saját családot alapítanának. (A szerk.)

{2} A leventeszervezetek 1921 és 1945 között a 12–21 év közötti fiúk katonai előképzését és „nemzeti” – a harmincas évektől nyíltan náci – szellemű nevelését szolgálták. A leventék oktatása során a folyamatos és kemény testedzés mellett nagy hangsúlyt fektettek a fegyelemre és a valláserkölcsi nevelésre.

{3} A sárga csillag viselésének legsúlyosabb következménye az volt, hogy a magyar és a megszálló német hatóságok elsősorban ennek alapján gyűjtötték össze azokat a személyeket, akiket koncentrációs táborba vagy munkaszolgálatra vittek. A sárga csillag viseléséhez kötődött azonban számos egyéb, a zsidók polgári jogait korlátozó intézkedés is. A megkülönböztető jel bevezetését követő hónapokban az érintettek számára megtiltották, hogy személygépkocsin, vonaton vagy hajón utazzanak, a vagyonukat összeírták és zár alá vették, őket magukat kényszertársbérletekbe, a csillagos házakba költöztették, megtiltották, hogy értelmiségi munkát végezzenek, rádiókészülékeiket elkobozták, tőzsdetagságukat megszüntették, kitiltották őket a vendéglátó- és szórakozóhelyekről, mindössze napi két órát tölthettek házon kívül, két órára korlátozták a bevásárlásaikra fordítható időt, és csillag viselésére kötelezett orvos nem kezelhetett nem zsidót.

{4} Braham, Randolph L.: A magyar holocaust, Gondolat, Budapest, 1988. 1044. o.