JOSEPHINE QUINN

A NYUGAT

Egy 4000 éves történet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Josephine Quinn:
How the World Made the West – A 4000 Year History,

London, 2025

Copyright © Josephine Quinn, 2024

Hungarian translation © Kepes János, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

A térképeket Michael Athanson készítette

Fordította Kepes János

A szöveget szakmailag ellenőrizte Marton Máté

Szerkesztette Leiszter Attila

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Leiszter Attila

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Visnyai Zoltán

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-466-6

Erichnek

„A mi civilizációnk hatalmas szőttes, melyben teljesen eltérő elemek keverednek, északi mohóság megfér a római joggal, új polgári konvenciók a szíriai vallás maradványaival. Egy ilyesfajta szőttesben értelmetlen volna olyan szálat keresni, amely megmaradt tisztán, szűzen, a többi közeli száltól érintetlenül.”

James Joyce: Írország, a szentek és bölcsek szigete, 1907

„Mélange, kusza összevisszaság, ebből is egy kicsi, abból is egy kicsi, minden újdonság így kerül be a világba.”

Salman Rushdie: Jóhiszeműen, 1990

Tartalom

Jegyzet az olvasóhoz

Bevezetés

1. Egy magányos vitorlás hajó

2. Minósz palotája

3. Borostyánutak

4. Lávaeső és hamufelhő

5. Testvérek köteléke

6. Az ábécé városa

7. Rendszerváltás

8. Nem vagyok a szolgád

9. Az oszlopokon túl

10. Görögország feltalálása

11. Asszír Földközi-tenger

12. Mindent látott, hallott, tapasztalt…

13. A keserű folyó

14. A királyok királya

15. A perzsa verzió

16. Kontinentális gondolkodás

17. Elefántokról és királyokról

18. Fellegek nyugaton

19. Szabadságharc

20. Róma, nyílt város

21. Monszun szelek

22. Sóutak

23. A barbárok felemelkedése

24. A mindenség urai

25. Európa atyja

26. A fordítási mozgalom

27. Keresztvetés

28. Kalila és Dimna

29. A sötétség földje

30. Egy új világ

Jegyzetek

Képjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Képmelléklet

Jegyzet az olvasóhoz

Egy olyan könyvben, amelyben ennyi ember, hely, nyelv és irat szerepel, a helyesírási konvenciókat nem lehet következetesen betartani. Az volt a célom, hogy ne vonjam el fölöslegesen az olvasó figyelmét, többnyire az ismert, nem a szigorú értelemben pontos neveket használtam, előre is elnézést kérek azoktól, akik jobban tudják.{1} Továbbá inkább szeretem az embereket származási helyükkel jelölni, mint sokszor kívülállók vagy akár mai történészek által vélelmezett etnikai hovatartozásukkal, a világosság érdekében pedig a konkrétat részesítem előnyben az absztrakttal szemben, mint például „Nyugat-Ázsiát” a „Közel-Kelet” ellenében. Tanulmányaimból és szokásomból adódóan az i. e. és i. sz. jelöléseket használom a részrehajló Kr. e. és Kr. u. helyett; hitem szerint ez a jelölésmód egy „közös” időszámításon túl továbbra is őrzi a „Krisztus utáni” korra való utalását. A Nyugat, Kelet, Észak és Dél nevét nagybetűvel írom, amikor nem égtájként, hanem fogalomként használom. Ahol nem tüntetek fel fordítót, ott a saját fordításaimat használom.

Bevezetés

Minden novemberben leülök egyetemi szobám kanapéjára, hogy átolvassam az az évi egyetemi jelentkezések paksamétáját, és szinte az összesben szó szerint ezt olvasom: „Azért szeretném az ókori világot kutatni, mert Görögország és Róma a nyugati civilizáció bölcsője.”

Értem én, hogy néhány leendő tanítványom miért látja így a dolgokat. Az Encyclopedia Britannicától a Wikipediáig tekintélyes források leírása szerint az egyedi, körülhatárolt nyugati kultúra Görögország és Róma értékeire épül, amelyek a sötét középkorban ugyan elvesztek Európa számára, de a reneszánszban újra rájuk ismertek. Időnként szó esik a Biblia földjéről és irodalmáról is, ám ha egyáltalán megemlítenek egyéb ókori „civilizációkat”, csak azért, hogy hamarosan a klasszikus kor vegye át a helyüket, amely történelmében és kultúrájában feltartóztathatatlanul menetelt nyugat iránt.

A görögök és rómaiak elődei, ha olykor talán érdekesek – sőt, bámulatra méltóak – is, nem a „mieink”. Bármely eredményüket lepipálja Görögország és Róma teljesítménye, és a filozófiától és demokráciától a színházig és betonig minden jót nekik köszönhetünk. Rá se hederítünk a görögök és rómaiak szomszédaira, ahogy később a nyugat-európaiak, illetve a tőlük észak, dél, kelet felé élők találkozásaira sem.

Gondolhatnák, klasszika-filológusként a fentiekkel én is egyetértek. Magam is elképesztően gazdag, gyümölcsöző területnek éreztem a görög–római tanulmányokat, és kutatási területem fennmaradása éppen annak a szerepnek köszönhető, amelyet a görögök és a rómaiak a „Nyugat” eszméjében betöltöttek. Három évtizednyi tanítás és vizsgálódás azonban arról győzött meg, hogy a kizárólag a görögökre és rómaiakra koncentráló narratíva szegényebbé teszi a múlt szemléletét, saját világunk megértését. Amögött, amit ma Nyugatnak nevezünk, jóval tágabb és izgalmasabb történet húzódik meg.

Egyfelől a görögöknek és a rómaiaknak is megvolt a másutt, korábbi népekben gyökerező történelme, legtöbb gondolatukat és szakismeretüket másoktól kölcsönözték: a törvényeket és az irodalmat Mezopotámiából, a kőszobrászatot Egyiptomból, az öntözőrendszereket Asszíriából, az ábécét pedig a Levantéból. Mindezzel tisztában voltak, és meg is becsülték.

A görögök jól tudták, hogy a Földközi-tenger körül mások – karthágóiak, etruszkok, ibérek és izraeliták – is élnek, kelet felé pedig még náluk is erősebb birodalmak vannak. Legendáik összekapcsolják a görög hősöket idegen földek valóságos és képzeletbeli királynőivel, királyaival, isteneivel: föníciaiakkal, frígekkel, amazonokkal. Róma alapításának mítosza menekültek mentsvárának mutatja be a várost, és a római költő Catullus képzeletben elutazhatott barátaival Indiába, Arábiába, Pártiába, Egyiptomba, sőt, még „a vad britannok messze hazájába” is.¹

Másfelől a görögök és a rómaiak nemigen képviselték az úgynevezett mai nyugati értékeket. Mi több, amit ezek az ókori emberek természetesnek vettek, azt ma jórészt szokatlannak, ha nem elfogadhatatlannak találnánk. Az athéniak férfiaknak szánt demokráciát teremtettek, üdvözölték a fiúk megrontását, miközben asszonyaik némán lapultak a fátyol mögött. A rómaiak örömmel vették a rabszolgaságot, és szórakozásból nyilvános kivégzéseket néztek.

Végül pedig, nincs kitüntetett kapcsolat egyfelől az ókori görögök és rómaiak, másfelől a modern Nyugat, a nyugat-európai nemzetállamok és tengeren túli gyarmataik között. A Római Birodalom fővárosa az i. sz. első évezred közepén Konstantinápolyba költözött, és több mint ezer évig ott is maradt. Eközben a muszlimok a görög műveltséget ötvözték a Perzsiából, Indiából, Közép-Ázsiából érkező tudománnyal, másrészt új technológiák áramlottak Afrika, Arábia és az Indiai-óceán körül, északi tengeri hajósok és sztyeppei lovasok pedig kínai árukat és ötleteket juttattak el Írországba.

Ezt a Csendes-óceántól az Atlanti-óceánig húzódó hatalmas világot kapták örökül Nyugat-Európa felemelkedő nemzetei az i. sz. 15. században, ahogy elindultak egy új világ felé. Ezek a több évezredes kapcsolatok azonban jórészt feledésbe merültek, vagy kiszorították őket a viktoriánus kor eszméi, amelyek elkülönülő és gyakran egymással szembenálló „civilizációkra” osztották fel a világot.

Én másfajta történetet szeretnék elmesélni: amely nem a görög–római mediterrán világban indul, majd újra felbukkan a reneszánsz Itáliában, hanem amely követi a mai Nyugatot létrehozó kapcsolatokat a bronzkortól a nagy földrajzi felfedezések időszakáig, mialatt a társadalmak találkoztak egymással, összekeveredtek és időnként szétváltak. Még általánosabb megfogalmazással azt szeretném állítani, hogy a történelmi változásokat a kapcsolatok, nem pedig a civilizációk idézik elő.

Manapság annyira megszokott civilizációkban látni a világot, hogy szinte természeti képződményeknek tűnnek, illetve az emberi társadalomszervezés univerzális modelljének. Valójában ez a látásmód meglehetősen új keletű európai találmány, ahhoz a jelenséghez tartozik, amelyet én „civilizációs gondolkodásnak” szoktam nevezni.

A 18. századig virágzott az a befogadó szemlélet, amely még abból a bibliai hagyományból eredt, hogy az egész földet Noénak az özönvizet átvészelő fiai népesítették be: az összes ember közös eredetű, mindannyian egyetlen család tagjai vagyunk.² Az „Újvilág” „felfedezésével” és a keresztény hittérítők felbukkanásával szerte a földön izgalmas történetek érkeztek vissza azokról az új népekről, akiket szorgosan bele kell illeszteni a bibliai rendbe.³

A civilizáció két fázisban tűnt elő: egyes számban, majd többes számban. Amikor a fogalmat az 1750-es években elkezdték használni Franciaországban, a fejlett társadalom elvont gondolatára vonatkozott.⁴ Az 1760-as évektől skót filozófusok is hirdették, akik az emberi lehetőségek maradéktalan megvalósításához vezető fejlődési lépcsőfokok alapkészletét vázolták fel a vadászoktól a pásztorokon, földművelőkön át a kereskedőkig és gyártulajdonosokig.⁵ Ahogy később az angol liberális filozófus John Stuart Mill kifejtette, ebben az értelemben a civilizáció felé vezető haladás a földművelés, a városok, az ipar, a technika és a kereskedelem átvételével fejezhető ki:

Bármi jellemzi is az úgynevezett vadak életét, a civilizációt ezek ellentéte alkotja, vagyis azok a vonások, amelyeket a társadalom az előbbiek elvetésekor ölt magára. Így egy vad törzs maréknyi vándorló vagy a vidék nagy területein ritkán elhelyezkedő emberből áll: tehát a sűrű népességet, az állandó lakóhelyen, főként városokban és falvakban csoportosan folyó életet mondjuk civilizáltnak. A vadak világában szinte nem létezik kereskedelem, árutermelés, mezőgazdaság: azt az országot, amely bővelkedik a mezőgazdaság, kereskedelem, árutermelés eredményeiben, civilizáltnak mondjuk.⁶

Ebben a sajátos értelemben a civilizáció elvileg azt az államot jelentette, amilyenre kellő erőfeszítéssel és műveltséggel minden emberi társadalom törekedhet, vagyis bármelyikük besorolható az ezen a fronton elért siker alapján.{2} A gyakorlatban Nyugat-Európa volt a mérce. „Mindezek az elemek – magyarázza Mill – a modern Európában, de különösen Nagy-Britanniában fokozottabban, és a bármely más helynél vagy kornál gyorsabb haladás állapotában jelennek meg.”⁷

A civilizáció effajta elvont felfogása a nyugat-európai imperializmus számára is kapóra jött.⁸ Mill, aki több mint harminc évig dolgozott a Brit Kelet-indiai Társaságnál, azt a nézetet vallotta, hogy a civilizált társadalmaknak kiérdemelt joguk van a szabadságra és függetlenségre, ami a kevésbé fejlett társadalmaknál nincs meg.⁹ Kötelességük segíteni az ugyanezen az úton haladó többi társadalmat, csakhogy, amint Mill 1859-ben fogalmazott: „Barbárokkal szemben a zsarnokság jogosult kormányzási forma, ha a cél viszonyaik jobbá tétele, s az eszközök bizonyítottan e cél elérését szolgálják.”¹⁰

Már jócskán a 19. században jártunk, amikor még nem léteztek „civilizációk”, csak a „civilizáció”. Mill megközelítése a civilizációs gondolkodás első fázisának betetőzését jelentette. Számára a civilizációk pusztán mértékük szerint voltak osztályozhatók. Ámde abban a korban, amikor ő működött, a felvilágosodás univerzalizmusa és az állandó történelmi fejlődés gondolata kezdte átadni a helyét a partikularizmusnak és a kulturális relativizmusnak. Pár tudós már a „civilizációk” többes számú formáját vette használatba konkrét, megadott területeken élő, saját történelemmel és maradandó közszereplőkkel rendelkező embercsoportok leírására, akiknél a fejlődés belső, önmagából fakadó folyamatnak volt tételezhető.

1828-ban François Guizot francia történész előadás-sorozatot tartott a Sorbonne-on A civilizáció általános története Európában. Az elsőben „a teljes emberi faj általános civilizációját” tárgyalta.¹¹ A másodiknak viszont már a „civilizációk” – az általános civilizáció egyedi megvalósulásai – speciálisan az „európai” civilizáció számára legérdekesebb előzményei: többek közt az indiaiak, etruszkok, rómaiak és görögök világa volt a tárgya.

Ezek immár egymástól eltérő jellegűek voltak: „Ha a modern európaiakat megelőző civilizációkat tekintjük”, elmélkedik, „óhatatlanul rádöbbenünk egységes saját karakterükre (…) Mintha egyetlen tényből, egyetlen külön eszméből fakadna az összes (…) amely univerzálisan áthatja, meghatározza intézményeik, viselkedésük, vélekedéseik jellegét – egyszóval egész fejlődésüket.”¹² Például Egyiptomban ez a teokrácia volt, Föníciában a kereskedelem.

Emiatt Guizot korának „lényegileg európai” civilizációitól eltérő pályákra álltak, vegyük csak Angliát, vagy Francia-, Német- és Spanyolországot, amelyeket az összetettség és szabadság határoz meg: „míg mindenütt másutt valamely elv túlsúlya zsarnokságot teremtett, addig az európai civilizáció változatos elemei és a köztük folyó örök küzdelem Európában megteremtette azt a szabadságot, amelyet olyannyira becsülünk”.{3},¹³ Ez a sokféle forrás Guizot szerint a keresztény egyház, a rómaiak, és utánuk következően „Germánia vad barbárai” voltak.

Mindez az európai civilizációs gondolkodás egy újabb aspektusát: az őslakos kulturális elődök keresését példázza. Amit néhányak, köztük Guizot, Németországban, Rómában és a római katolikus egyházban véltek megtalálni. Mások, az európai filhellének az oszmán törökök elleni görög szabadságharcban (1821–30) nyújtott támogatásának sugallatára, inkább az ókori görögökhöz fordultak. Kiválóan illusztrálja ezt a felfogást magának Millnek az 1846-ban tett meglepő kijelentése, hogy az athéniak győzelme a perzsák felett a marathóni csatában az angol történelem egyik legjelentősebb eseménye:

Az európai nemzetek valódi ősei (helyesen mondták) nem azok, akiknek a véréből fakadnak, hanem akiktől örökségük legdúsabb részét merítették. A marathóni ütközet mint angol történelmi esemény fontosabb a hastingsi csatánál is. Ha annak a napnak a kimenetele más lett volna, a britek és a szászok talán máig az erdőkben bolyonganának.¹⁴

A 19. századi európai értelmiségiek, akármilyen történelmi modellhez vonzódtak, a civilizáció helyett mindinkább a civilizációkra, valamint az egyes társadalmak lényegi kulturális vonásainak felismerésére és rangsorolására koncentráltak, nem pedig egy közös emberi ideál felé való előrehaladásukra. E nézet szerint a kultúrák nem pusztán teljesen eltérnek egymástól, de fejlődésüknek megvan a természetes plafonja is. Idővel aztán ez szintén hozzájárult a birodalmi uralom durvább formáinak igazolásához az akkoriban már eredendően másnak és alsórendűnek felfogott népek fölött.¹⁵ Eddigre a birodalomnak nem volt többé előre megszabott határa.

Az egyes népek megkülönböztetésében persze nem volt semmi új, ahogy abban az örömteli felismerésben sem, hogy merő véletlenségből objektíve éppen a mi saját törzsünk a legvonzóbb. Ám megalkotni az emberi kultúra általános osztályozását, ez már újdonság volt. Aminek ösztönzést adott egy másik, nagyjából ugyanebben az időben felbukkanó népszerű elgondolás, hogy az emberek más-más természetes képességekkel és intelligenciával bíró „rasszokra” oszthatók, ezek fejlődését pedig született biológiai jellemzőik határozzák meg, vagy éppen korlátozzák.¹⁶ Az így kapott rasszokat azután többféle színkód szerint rendszerezték, az ausztráliaiak kerültek legalulra, utánuk következtek az afrikaiak, a kelet-ázsiaiak, végül sorrendben legfölül jöttek az európaiak.

Egy európai civilizáció gondolata mégis problémákat vethetett fel. A friss Egyesült Államok számos európai telepese például az amerikai függetlenségi háborúban az „Óvilággal” való határozott szakítást látott. Mindeközben a hátramaradók körében egyre mélyebb aggodalmak támadtak Oroszország iránt. Vonzó alternatívaként a „Nyugat” rugalmasabb fogalma kínálkozott, amelyet Európa mellett vagy helyett is lehetett használni. Annyit ölelhetett fel a régi kontinensből, amennyi jólesett, de kiterjeszthetővé vált a tengeren túli európai gyarmatokra is.¹⁷

Ez a Nyugat a „Kelet” hasonlóképpen rugalmas fogalma mellett is működőképes maradt. A 19. században a kettő közti határ sokszor Európán belüli politikai osztóvonalaknak felelt meg: 1834-ben az angol külügyminiszter Palmerston vikomt „a nyugat alkotmányos államainak szövetségeként” írta le Nagy-Britannia, Franciaország, Portugália és Spanyolország koalícióját, és mint Oroszország, Poroszország és Ausztria „keleti szent szövetségének ellensúlyát” jellemezte. Hasonló ellentét jelent meg az orosz belső vitákban a „nyugatosítók” és a „szlavofilok” között, az 1854-es krími háború pedig felerősítette az (immár magában álló) Oroszország és a többiek közti szembenállás gondolatát.¹⁸

Ugyanez a bináris elválasztás, Európa és Ázsia határán innen és túl egyaránt, használható volt a rasszra és a vallásra is. Edward Freeman, a modern történelem oxfordi királyi professzora 1897-ben publikálta a History of Sicily (Szicília történelme) című művét, amelyben pontosan ezt az alapvető ellentételezést alkalmazta Szicília ógörög, illetve föníciai, a későbbiekben pedig keresztény és muszlim lakossága között:

Meg kellett vívni (…) hogy a központi tenger középső szigete a Nyugathoz vagy a Kelethez, az árja vagy a szemita törzsek tagjaihoz tartozzon-e. És mint a szemita fajták megjelenésekor mindig, a küzdelmet kezdettől a vallások harca tette még élesebbé. Szicíliát, Európa végvárát meg kellett védeni vagy el kellett hódítani előbb a föníciaiaktól, később a szaracénoktól.¹⁹

A civilizációs gondolkodás és vele a Nyugat lassanként összeolvadt a „nyugati civilizáció” fogalmában, amelyet demokrácia és kapitalizmus, szabadság és tolerancia, haladás és tudomány jellemez.²⁰ Alapjait tekintve keresztény és bibliai hagyományokra épült, de a történet magvába a latin egyház és a görög Újtestamentum révén Görögország és Róma is belefonódott. 1912-ben a Cambridge-ben előadó J. C. Stobart The Grandeur That Was Rome (Róma egykori nagyszerűsége) című kötetét – az egy évvel korábbi The Glory That Was Greece (Görögország egykori tündöklése) című művének párját – e büszke szavakkal kezdhette: „Athén és Róma úgy áll egymás mellett, mint a nyugati civilizáció két szülője.”²¹

A nyugati civilizáció képzeletbeli határai a 20. században kezdtek eltolódni. Az 1945-ben Európát kettészelő „vasfüggöny” új választóvonalat jelölt ki az orosz érdekszférával szemben, a Nyugat az Egyesült Államok és a nyugat-európai nemzetek szövetségének gyűjtőhelyévé módosult.²² A 2001. szeptemberi események révén újraszerveződött a Kelet és az iszlám világ egysége, és könyvem befejezésének idején az ukrajnai háború bonyolítja tovább a helyzetet.

De megváltozott az is, ahogy a civilizációról írunk. A 20. század közepére az egyszerű hierarchizálás kiment a divatból, olyan tanulmányok vették át a helyét, amelyek szemlátomást semleges álláspontot képviseltek, az eltérő civilizációkat nem rangsorolták, inkább csak összevetették.²³ Csakhogy még mindig különállóknak tekintették őket. 1963-ban a Földközi-térség nagy francia történésze, Fernand Braudel kiadott egy tankönyvet Le Monde actuel – Histoire et civilisations (A világ ma – Történelem és civilizáció) címmel, amelyben azt állította, hogy a „civilizációk” saját karakterrel és „kollektív tudattalannal” rendelkeznek.²⁴ Nyitott volt arra a gondolatra, hogy a felszínen átjárhatók: „Első látásra valójában minden civilizáció meglehetősen emlékeztet egy vasúti teherpályaudvarra, ahol különféle szállítmányok érkeznek és távoznak folyamatosan.” A köztük lévő különbségek viszont továbbra is „többé-kevésbé állandó jellemzőket fejeznek ki”, amelyeket „a fokozatos változások aligha érintenek”.²⁵

Egy generációval később a hidegháború vége lehelt új életet a civilizációs gondolkodásba. 1996-ban Samuel P. Huntington harvardi politológus azt vetette fel, hogy a mostani civilizációk egy új korszak meghatározó jegyeit hordozzák, és hogy az emberek közti legfontosabb különbségek ma kulturális és vallási, nem pedig politikai vagy gazdasági jellegűek. Kilenc kortárs civilizációt különböztetett meg földrajzi és vallási címkékkel ellátva, köztük az immár a lehullt vasfüggönyt átlépő „nyugati”, azon túl pedig az „ortodox” és az „iszlám” változatot. Ami számunkra a legfontosabb, hogy az ő szemében ez a helyzet egy permanens emberi állapotot tükröz: „Az emberi történelem a civilizációk története. Az emberiség fejlődése kizárólag a civilizáció fogalmaival írható le.” Továbbá „az emberiség történetének folyamán a civilizációk közötti kapcsolatok túlnyomórészt időszakosak voltak, vagy egyáltalán nem léteztek”.²⁶

Ily módon aztán minden kultúra úgy nő, akár egy magányos fa, amelynek megvannak az önnön, szomszédjaitól teljesen elkülönülő gyökerei és ágai. Kialakul, virágba borul, majd lehanyatlik, mindezt nagyrészt egyedül teszi. A növekedés és változás a belső fejlődés, nem a külső kapcsolatok következménye. A civilizációk neve ugyan cserélődhet ebben a modellben, ám természetük nem térhet el.

A 21. században még mindig ez a gondolkodásmód a norma, megkülönböztetjük a „Nyugat” görög–római, sőt még korábbi „indoeurópai” gyökerekkel rendelkező keresztény kultúráját a „Kelettől”, amely Oroszország, Kína vagy az iszlám köré csoportosul. Kiindulópontként még a „multikulturalizmus” liberális fogalma is egyedi „kultúrák” létezését, sőt értékét feltételezi. A civilizációs gondolkodásból civilizációs tény lett.

Ismét divatba jött a rangsorolás is. Legpozitívabb változatában egy jellegzetes, körülhatárolt, döntően a görög és római értékekre épülő Nyugat hagyományának gondolata főként – meglehetősen optimista módon – az ókori Athént tekinti a politikai részvétel, a kreatív önkifejezés és a szólásszabadság mintaadójának. Új szószólói támadtak a felsőoktatásban is, például a 2020-tól három nagyobb ausztrál egyetemmel is társuló Ramsay Nyugati Civilizációs Központok alakjában.²⁷ Más fertályokon spártai sisakba bújt vagy római jelszavakkal tetovált szélsőségesek hivatkoznak a fehér, nyugati és európai örökség nagyszerűségére, amelyet kívülről a „nagy népességcsere” veszélye fenyeget.²⁸

A mai Nyugat görög és római gyökereit afféle idejétmúlt nézetként persze könnyű elvetni, újabban a szigorú tudományban, de akár a bevett tankönyvekben bizonyára nemigen találkozunk vele. Pedig még ma is velünk él, sőt egyre népszerűbb, és részét képezi egy tágabb nehézségnek. Hiszen a civilizációs gondolkodás az emberi társadalmak közti tartós és fajsúlyos különbségekre épít, ami tényleges károkat okozhat. Emberek halnak meg a „fehér Nyugat” vakbuzgó híveinek kezétől, miközben a szíriai és az ukrajnai háborúból menekülőkkel szembeni eltérő attitűdök egyes európai országokban azt mutatják, hogy az emberi szenvedés megszüntetésében milyen erős szerepet játszik a civilizációs kivételezettség.

Az állandó, elkülönülő biológiai „rasszok” elöregedett modelljét a genetika végül nyugdíjba küldte.²⁹ Az emberek közeli rokonai egymásnak – közelebbiek, mint például a világon napjainkban élő, jóval kisebb csimpánzpopuláció tagjai. Az egymástól távol lakó embercsoportok között természetesen idővel megnőnek a genetikai különbségek. Ám az ókori DNS begyűjtéséből és elemzéséből nyert újabb keletű adatok arra utalnak, hogy a mai világban föllelhető besűrűsödött genetikai csoportosulások még a viszonylag közeli múlt állapotától is teljesen eltérnek. Egyetlen pillanatfelvételt jeleznek az összekapcsolódás és átvétel megszakítatlan emberi folyamataiból.

Őseink sokat utaztak, nagy távolságokat tettek meg, gyakran találkoztak új emberekkel. A vándorlás, mobilitás, keveredés bele van huzalozva történelmünkbe. Ahogy David Reich, a Harvard genetikusa fogalmazott: a fa „az emberi populációkra nézve veszélyes analógiát kínál. A genom forradalmából azt tudtuk meg, hogy ismétlődően erősen eltérő populációk nagyfokú keveredése játszódott le. A fa helyett alkalmasabb metafora lenne a lugas, amely messzire visszanyúlik a múltba, szétágazik, aztán újra meg újra egyesül.”³⁰

Ideje hasonlóképpen szemlélni az emberi kultúrát is. A civilizációs gondolkodás alapjaiban félreértelmezi történetünket. A történelmet nem népek, hanem emberek csinálják, és az ő egymással szőtt kapcsolataik alakítják. Az emberi társadalom nem fákkal teli erdő, ahol közös tőről ágaznak szét a szubkultúrák. Inkább virágágyásra emlékeztet, amelyet rendszeresen be kell porozni, hogy új magot hozzon, és megint kihajtson.³¹ Jönnek-mennek a specifikus helyi kultúrák, de a kölcsönhatások teremtik és tartják fenn őket – és ha már létrejött a kapcsolat, egyetlen föld sem marad különálló sziget.

Azt az állítást fogom képviselni, hogy soha nem létezett tisztán nyugati vagy európai kultúra. Amiket nyugati értékeknek nevezünk – szabadság, racionalitás, igazság és tolerancia –, nem kizárólag és nem eredendően nyugatiak, mivel maga a Nyugat is nagyrészt délre, északra, valamint keletre fekvő társadalmak jóval nagyobb, régóta fennálló kapcsolatainak terméke.³² A könyvemben tárgyalt időszak elsősorban az összegabalyodás kora, amelyben az egyének és a társadalmak egymáshoz viszonyulva cselekszenek és reagálnak. Az ilyesfajta kölcsönhatások semmiképpen sem feltétlen pozitívak vagy békések. Mi több, a legnagyobb átalakulások a komoly felfordulás és szembehelyezkedés – vándorlás, háború, hódítás – idején történhetnek meg, és az emberek a legádázabb ellenségeiktől tanulhatják a legtöbbet.

A történetek java nem egyenes vonalú, nem a társadalmi és gazdasági hálózat szakadatlan bővüléséről, például az emberi haladás töretlen előretöréséről vagy a „keletről érkező fényről” szólnak, amely teljes erejében csak Nyugaton bontakozhat ki, ahogy egyes 19. századi bölcsek mondták volt.³³ Fordulatok, kitérők, párhuzamos pályák, időnkénti visszakanyarodások tarkítják. Ám ez a könyv nem is a „hatásról” szól, erről a mindenütt feltűnő, mégis tartalmatlan fogalomról, amely rossz felől ragadja meg a dolgokat: a kulturális átadásért a mintát, nem pedig az átvevőit magasztalja. Pedig nem a múlt hat a jövőre, hanem az emberek döntése, hogy értelmezik, továbbfejlesztik, adaptálják, amit találnak benne.³⁴

Gondolatmenetem erősen támaszkodik az aktuális történelmi, régészeti, természettudományos kutatásokra, így a 21. századi „genomikai forradalomra”, amely teljes mértékben átformálja az emberek múltbéli mozgásáról és keveredéséről vélt tudásunkat. Miközben egyúttal visszafordulást jelent egy régebbi logikához, amely szerint a történelem és annak alakulása utazások, találkozások és kapcsolatok révén jön létre. Mindezalatt szándékom szerint konzervatív maradtam, számos, távoli társadalmak összeköttetéseit és kulturális átvételeit taglaló kézenfekvő vagy érdekes elméletet félretettem, hogy a legjobban dokumentált példákra koncentrálhassak.

Nagyjából négy évezred választja el azt a két forradalmat, amelyek kijelölik vizsgálódásaim határait: a nyílt tengeri hajózás elindulását a Földközi-tengeren, amely először teremtett gyors összeköttetést nyugat felé, és az új navigációs eszközök kifejlesztését, amelyek drasztikus mértékben kitolták a nyugati horizontot. A korszak jó részében Európa periferiális szerepet játszott tágabb kulturális, kereskedelmi és politikai hálózatok mellett, mígnem a távoli nyugati tengert járó államok keresztény uralom alatt elkezdtek kiépíteni egy új atlanti világrendet – azt a világot, amely még inkább és még hatalmasabb messzeségeken átívelve összekapcsolódott, miközben kialakította a távolság és elkülönülés új ideológiáit is.

Ez idők során az emberek végig a kereskedelem, a diplomácia, a boldogulás, a kaland vagy éppen a fosztogatás kedvéért keltek útra. Nem korlátozta őket a civilizációk gondolata, csupán a sivatagok, a hegységek és a tengerek valós akadályai – de miután leküzdötték a magány benső érzéseit, legyűrték a kinti buktatókat is.

Az első érintkezés Egyiptom és Mezopotámia birodalmai, illetve a tőlük nyugatra fekvő egyszerűbb világ között a korai európai utazók által a felkelő nap Levanténak nevezett földjén, valamint az emberiség néhány legősibb településén át esett meg.³⁵ Történetünk tehát egy ilyen városban kezdődik, amely nem mellesleg nevet adott az első tengerjáró hajóknak is.

1

Egy magányos vitorlás hajó

BÜBLOSZ, I. E. 2000 KÖRÜL

Egy meleg reggelen történt, közvetlenül pirkadat után, nagyjából négyezer évvel ezelőtt. Büblosz kikötőjében vagyunk, amely a Libanoni-hegység hűs, zöldellő lankái alatt húzódó szirtfokkal szemben létesült. Már kifutottak a halászbárkák, mégis nagy a nyüzsgés a parton: csónakok hada érkezik az előző éjjel horgonyt vetett kereskedőhajókról, vidám ifjak pakolnak zsákokat és kosarakat egy szamaraskordéra, a város kőfalaitól délre pedig fatörzsekkel megrakott tutajok siklanak a folyón a part felé. A kikötő felett új templom emelkedik, tornya irányítja a hajósokat a biztos kikötőbe, lépcsőibe és falába pedig szerencsét hozó horgonyokat építettek be.¹ A csillogó, sűrű kisváros népe tudja, mivel tartozik a tengernek.

A parttól pár kilométerre a többinél nagyobb, csinos vitorlás hajó lebeg lehorgonyozva a sekély vízben. Az utóbbi hetekben csillapodtak az északnyugati szelek, enyhült a hőség, a hajó a legénységére és utasaira várakozik.

Ezeket az embereket a kereskedelem messze földekre vezette, bejárták az Egyiptom és Nyugat-Ázsia folyamvölgyeiből szétterjedő, de a nagyvilággal is összeköttetésben álló városok és birodalmak szövevényét, kézművesek és költők sokaságával találkoztak. Több nyelven beszélnek, ha tegnap este összefutottunk volna velük, egy-két kancsó finom helybéli bor fölött lett volna miről mesélniük.

Egyikük például végighajózott a part mentén, aztán fel a Níluson, elhaladt az egyiptomi papkirályok által épített száznál is több piramis-síremlék mellett, és üzleteket kötött Kerma homokkal borított kereskedővárosában, az aranyban dúskáló déli Kús (Núbia) fővárosában, ahogy az egyiptomiak nevezték. Onnan átkelt a Szahara keleti oldalán a Vörös-tengerig, ahol egy elefántcsontot, ébenfát, tömjént és aranyat kereső hajókaravánhoz csatlakozva délre utazott, egészen Afrika szarváig.

Két másik kereskedő szamárháton tette meg a Mezopotámiáig vezető hosszú utat. Előbb észak felé indultak a hegyeken keresztül, a Krak des Chevaliers keresztes lovagvára által őrzött hormszi hegyszoroson át, majd a sík vidéken keletre fordultak az Eufráteszhez. Egyikük szárazföldön haladt tovább a Tigris folyó felé, és megosztotta élelmét a Kaukázuson át délre érkező, paripákat vezető, prémekkel megrakott férfiakkal, ők meséltek neki arról a tágas síkságról odafönt északon, amelyet csak több havi lovaglással lehetett átszelni. A másik az áruival együtt végighajózott az Eufráteszen, egészen a Perzsa-öböl északi oldalán épült, fallal kerített Ur városáig, amelynek jóval nagyobb kikötője volt, mint Büblosznak.

Ott a város északnyugati részén felkereste a Nanna holdistennek és hitvesének, Ningalnak ajánlott, templomokkal és udvarokkal, kormányhivatalokkal és a hatalmas királyi palotával zsúfolt szent negyedet. Legtávolabbi szögletében a hármas lépcsősoron fölkapaszkodott az új zikkuratra, azaz a téglából és szurokból emelt lépcsőzetes templomhegyre. Annak csúcsáról vette szemügyre az Arábiába és az indiai partvidékre készülő, majd onnan rézzel és drágakövekkel visszatérő hajókat. Lenn a kikötőben eszmét cserélt egy öregemberrel, akit évtizedekkel korábban küldtek az Indus mellékéről az Öbölbe, hogy családi kereskedelmi érdekeltségeit vezesse, meghallgatta történeteit messze keleten egy nagy zöldellő völgyről, ahol furcsa púpos barmok élnek, és öt hatalmas városról, amelyeket vörös égetett agyagból húztak fel.²

Az aznap esti bübloszi társalgás egy folyamatos áramlásban lévő óriási világon visz végig bennünket, tele utazókkal, akik egy szót sem értenének a civilizációs gondolkodásból. Amikor kora reggel a legénység tengerre száll, elindulnak egy új irányba, a lenyugvó Nap felé. Ha magunk is velük szeretnénk tartani, előbb vissza kell térnünk a kezdetekhez, fel kell fognunk, hogy mennyire az emberek érintkezésén múlik a történelmünk, és hogy ők hogyan tehettek meg ekkora utat.

Az emberek mindig keresték egymás társaságát, a fajok szintjén is: így aztán az efféle találkozások folytán – akár barátságosak voltak, akár nem – mindenkinek a génjeiben van egy kis százaléknyi, ám nem elhanyagolható a neandervölgyiből, sőt, a mai populációban legalább három másik ősi emberi faj DNS-e él tovább.³ Amint a Homo sapiens az egész földön kiszorította a többi változatot, egyre csak ment és ment – olykor pedig evezett. Vadászó-gyűjtögető elődeink a zsákmányukkal és a változó évszakokkal együtt vándoroltak, addig-addig, amíg egymásra nem találtak, titokzatos megalitokat emeltek közösen a Torosz-hegységben, dáridókat rendeztek a mamutcsontokból épített csarnokokban a Dnyeper (Dnyipro) és a Don folyó partján.⁴ Nyersanyagokat cseréltek egymással: a Cipruson és a Vörös-tenger mentén élők Anatólia belsejéből obszidiánhoz, vágóeszközként kiválóan használható fényes, kemény vulkáni üveghez jutottak. Technikai ismereteket is váltottak egymással: az újfajta nyílhegyek Mezopotámiától Szíriáig hatalmas területen gyorsan elterjedtek.⁵

A jégkorszak végén, mintegy tizenkétezer évvel ezelőtt a globális klíma megállapodásával és felmelegedésével a termékeny félholdon (amely valójában inkább egy bumerángra emlékeztetett) még nagyobb jelentőségre tett szert a csere. Itt az újfajta hőmérsékleti viszonyok közepette a helyi vadállatok és vadnövények bősége lehetőséget teremtett az első mezőgazdasági kísérletekre. Az úttörők fogták az apró, könnyen szóródó magokkal rendelkező helyi füveket, és többszörös gondos válogatással addig ösztökélték, amíg dús, szilárdan álló, könnyen betakarítható, fogyasztható és lisztté őrölhető gabona nem lett belőlük, amelyet azonban már emberi beavatkozással kellett újra meg újra elvetni.⁶ A fajnemesítés más formáival vadállatokból az embert szolgáló háziállatokat hoztak létre: a kutyát már régen kitenyésztették a farkasból, hogy vadásztársuk legyen, de most a bölényből szarvasmarhát, a vaddisznóból sertést tenyésztettek ki, a juhból pedig kinevelték természetes agresszivitását.{4},⁷

A földműveléshez jórészt letelepedett életforma kellett, ami azonban továbbra is feltételezte az érintkezést és kommunikációt a többiekkel. A háziasítások a termékeny félhold más-más pontjain játszódtak le – a búza, szarvasmarha és juh az északi dombokon, az árpa és a sertés különféle, az Eufrátesztől nyugatra eső területeken, a kecske a mai Iránban. I. e. 7000-re azonban az összes új faj megtalálható lett a teljes régióban.⁸ Ehhez nem volt elegendő egyszerűen kicserélni egymás közt a magvakat és a jószágokat: azt is el kellett magyarázniuk egymásnak, hogyan kell az új növényeket elvetni, művelni, learatni, az új állatokat pedig tenyészteni, etetni, gondozni.

A termények és állatok tágabb körével folytatott gazdálkodás nagyban csökkentette a mezőgazdasági életmód kockázatait, akármennyire függött is az időjárás és az istenek kegyeitől. A mezőgazdaság még mindig nem volt vonzó mindenki számára: a vadászatnál és gyűjtögetésnél keményebb munkát kívánt, a letelepedett munkaerő pedig táptalaja lett a fertőző betegségeknek. A hozamok ugyanakkor segítették a népesség növekedését, ami viszont vándorlást indított el új lakóhelyek keresésére. Az i. e. hetedik évezredtől kezdve a mezőgazdaság a világ óriási területein elterjedt. A gazdálkodók elvitték állataikat, magvaikat és készségeiket dél felé Egyiptomba, keletre Iránba és az Indus völgyébe, észak iránt Anatóliába, onnan pedig nyugatra Európába is. És letelepedtek, valahányszor csak a jó szerencse vagy az emberi leleményesség révén meg tudták termelni a terményeiket, azok kárára, akik az új földeken addig vadásztak vagy állatokat tartottak.

A legsikeresebb kísérletek Mezopotámia, „a folyók közötti ország” félholdjának hordalékos völgyeiben zajlottak. A Tigris és Eufrátesz közti termékeny öntéstalaj megműveléséhez kiterjedt öntözőrendszer és csatornák kiépítésére volt szükség, viszont tekintélyes hozamokkal ajándékozta meg a gazdákat. Immár annyi élelmet állíthattak elő, hogy fazekasokat, papokat, hivatalnokokat is el tudtak tartani, és az i. e. ötödik évezredre városok nőttek ki a földből. Az i. e. negyedik évezredben az Eufrátesz mentén Uruk már igazi város volt kétszázötven hektáros – nagyjából a londoni Sohónak megfelelő – területen, csatornákkal, templomokkal és húsz-negyvenezer lakóval.{5},⁹

A város falain kívül eső nagy mezőgazdasági terület igazgatásának adminisztratív feladataira Uruk dolgozta ki a világ első ismert egységes súly- és távolságmérési rendszerét, az átlagember által elbírható teher (egy talentum) és alkarjának hossza (egy könyök) alapján.¹⁰ Itt jelent meg az első írás is. Kezdetben csak számláló rendszer volt – kör jelentette a tízeseket, vonal az egyeseket –, ám az írnokok később piktogramokkal jelezték azt is, hogy mit számolnak. A negyedik évezred végére annyira kibővítették a jelrendszert, hogy íróvesszővel agyagtáblákba vésett jelek segítségével alkalmas lett annak a helyi nyelvnek, később irodalomnak rögzítésére is, amelyet ma ékírásnak nevezünk.{6},¹¹

Az i. e. harmadik évezred közepére Mezopotámia déli részét ellepték a királyok uralma alatt álló városok foltjai, voltak köztük több tízezer lakosúak is. Ugyanezt mondhatjuk el Egyiptomról is, ahová a Nílus mentén az i. e. hatodik évezredben ért el a mezőgazdaság. Itt is bonyolult öntözési technikára volt szükség a rendszeres évi áradások kordában tartására és elterelésére, és itt is elképesztő terméshozamok alakultak ki. Az i. e. negyedik évezred végére nagyvárosok emelkedtek a Nílus mentén, és i. e. 3000 körül Felső- és Alsó-Egyiptom népessége egyesült az Óbirodalom dinasztiái alatt, akik hieroglifák segítségével írtak, piramisokat építettek és több mint egymillió ember fölött uralkodtak.

Olyan ismerős történet, hogy szinte sorsszerűen hangzik: az i. e. 18. században összeállt a haladás néhány alsó létrafoka, a vadászokból pásztorok, azokból földművelők lettek, akik városokat építettek, uralkodókra, szabályokra, intézményekre – egyszóval civilizációra tettek szert. Valójában azonban mindez inkább arra mutat rá, hogy az önálló fejlődés hagyományos narratívájában hézagok támadnak.¹² Akárcsak a korábbi, kisebb közösségek, Mezopotámia és Egyiptom birodalma sem boldogult egymagában. És még csak nem is ők voltak ennek a kornak az egyedüli érdekes társadalmai.

Már a legelső városoknak is messziről kellett importálniuk az építőanyagot – fát, követ, fémeket –, így több ezer kilométeren átívelő gazdasági kapcsolatok alakultak ki királyok, bányászok és favágók között. És az i. e. harmadik évezredben a bronz felfedezésével beköszöntött a rendszeres távolsági árucsere új korszaka. Az ókori kovácsok réz és más fémek ötvözésével hozták létre az erősebb, keményebb és alacsonyabb olvadáspontú új anyagot, amelyet így könnyebben lehetett önteni, és élesebb vágóéleket formálhattak belőle.¹³ Hamarosan a főzőedényektől a díszeken át a fegyverekig és páncélig mindent ebből készítettek, de meg is volt az ára. Rezet nehéz hegyvidékeken kívül találni, a jó minőségű bronzhoz pedig ónnal kell ötvözni, amely az atlanti partvidék és Közép-Ázsia között egészen ritka, a Délnyugat-Iránban élő elamiták – sumerul a „hegylakók” – termelték ki, majd szállították Mezopotámiába és azon túli országokba.¹⁴

A nagyobb mértékű utazás és kereskedelem új szállítási módokat kívánt meg, amelyeket szintén máshonnan vettek, nem a híres ókori „civilizációk”, Egyiptom és Mezopotámia földművelő gazdáinak műve volt, hanem az északi és déli pásztoroké: a kerék és a szamár.

A kerék először a Mandzsúriától a Kaszpi- és Fekete-tenger fölött több ezer kilométeren át húzódó eurázsiai sztyeppe hideg füves síkságain jelent meg. Ez a táj, ahol nemcsak kevés folyamon kellett átkelni, de a klíma is kedvező volt, szinte csábított a hosszú távú utazásokra. A szarvasmarhák és a juhok saját lábon gondoskodtak az élelmezésről és ruházkodásról, ám a nehezebb tárgyak szállítására az volt az egyetlen lehetőség, ha fatörzsek során át gördítették vagy szánon húzták őket, jobb esetben ökrök segítségével.

Ez változott meg nagyjából i. e. 3500 környékén a kerék vagy a még fontosabb tengely felfedezésével. Sztyeppei sírokban i. e. harmadik évezredre datálható kerekes kocsik ezreit találták meg.¹⁵ Az első kerekeket tömör fából készítették, de nem keresztben vágták ki a törzsből, úgy gyengék és egyenetlenek lettek volna, hanem hosszanti pallókból. Ökrös szekerekhez ideális megoldást jelentettek, az i. e. negyedik évezred végére Mezopotámiáig is elgurultak, ahol még fazekaskorongként is használták őket.¹⁶

A fából készült kerék csak ott megoldás, ahol van elegendő, megfelelő fajtájú fa és vontatásra alkalmas állat. A Szahara keleti oldalán és Afrika szarvában a marhacsordásoknak egyik sem volt meg, ám az újabb genetikai kutatások kimutatása szerint az afrikai vadszamár háziasításával feltalálták a szamarat.¹⁷ I. e. 3000-ben ez az állat észak felé eljutott Egyiptomig, ahol megérdemelt tiszteletére utal az Abüdosz városában tíz szamárnak biztosított körülményes temetési szertartás.¹⁸ A lóval vagy ökörrel ellentétben a szamár csekély fenntartási igényű társ. Idomítása és gondozása könnyű, biztos lábon áll a durva talajon, bármit elfogyaszt, több napig bírja víz nélkül, és saját súlyának egyharmadát elhordja.¹⁹

Mindez persze még mindig nem ér fel egy ökrös szekérrel, de a kelet-afrikaiaknak a távolsági szállításra ott volt a Nílus északra tartó gyors folyású folyama, miközben a déli volt az uralkodó széljárás. Emiatt egy új technika ideális laboratóriuma lett, amely mindkét irányban lehetővé tette az utazást a folyón. A vitorlával ellátott csónakok első ábrázolásai az i. e. negyedik évezred végén jelentek meg Észak-Kúsban készült tárgyakon, de kisvártatva feltűntek Egyiptomban is.²⁰

A vitorlázás eleinte bizonyára folyókra szorítkozott: a vitorlák ezeken a korai képeken túlságosan elöl helyezkedtek el ahhoz, hogy nyílt vízi manőverezésre is alkalmasak legyenek. A szamarak messzebb jutottak: a „szamár” ékírásos jele Urukban a negyedik évezred végén bukkant fel az agyagtáblákon, a harmadik évezredből pedig már állati maradványokat is találtak.{7}

Egyiptom megművelhető folyamvölgyei és Nyugat-Ázsia között azonban még mindig veszélyes tengerek, járhatatlan hegyek és száraz sivatagok akadályozták a közvetlen érintkezést. Így tehát egy védettebb, bár jóval hosszabb és közvetettebb útvonalon jött létre a kapcsolat a Levante nyugati kikötőin, síkságain és hegyein keresztül; mindig is ez a Libanoni-hegység által körülzárt keskeny földsáv kapcsolta össze keletet nyugattal, északot déllel.

A Levantén át az első utazások szárazföldi úton történtek. Bizonyára a Sínai-félszigeten poroszkáltak végig a szamarak, majd fel a levantei tengerparton, míg végül bekanyarodtak a kontinens folyói felé.²¹ Azonban még az efféle lassú és közvetett kapcsolatok is drasztikus hatásokat kelthetnek, ezek magyarázhatják az Egyiptomban az i. e. negyedik évezred végén megjelenő írást, amelyet „szent írást” jelentő görög kifejezéssel ma hieroglifáknak nevezünk. Formai szempontból semmi köze a mezopotámiai ékíráshoz, ám az írott nyelv nagyjából egyidejű megjelenése a világ két különböző pontján egészen figyelemreméltó véletlen egybeesés lenne.

Ez a kapcsolat azután az i. e. harmadik évezred közepén még fel is gyorsult, amikor Egyiptom hajózási technikája továbbfejlődött, és hajóik a Földközi-tengert is nekiláttak felfedezni. I. e. 2600 körül egyiptomi feljegyzések kezdték dokumentálni a levantei kikötőkkel folytatott rendszeres tengeri kereskedelmet.²² Egy egy évszázaddal későbbi egyiptomi szobor olyan vitorlákkal és árbócokkal felszerelt tengerjáró hajókat ábrázol, amelyek már megbirkózhattak a szelekkel és a hullámokkal.

Vitorlás hajók szobrai és képei kezdtek felbukkanni az i. e. harmadik évezred közepén a Perzsa-öböl egyes pontjain is. Az Arábiai-félsziget körül egészen az i. e. első évezredig nincs bizonyíték a hajózásra, és az első mezopotámiai és egyiptomi hajók azt mutatják, hogy nem egyforma mintát követtek, de a hieroglifikus írás esetéhez hasonlóan az egyik területen megjelenő tengerjáró hajók még áttételes említése is a másikon jó ötleteket nyújthatott az embereknek.²³

Bárhogy jött, a hajózás azt jelentette a kereskedőknek, hogy új világokba juthatnak el. Az Ur kikötője környékén feltárt gazdag sírok i. e. 2400 körül már tele voltak távoli helyekről érkező egzotikus kövekkel: afganisztáni lazúrral, üzbegisztáni türkizzel, karneollal az Indus völgyéből, ahol a földművelők hatalmas városi tájakat alakítottak ki erődített fellegvárakkal, utcahálózattal, monumentális fürdőkkel és minden házba bekötött csatornával.²⁴

Büblosz olyannyira az észak felé irányuló egyiptomi fuvarozás fő kikötője lett, hogy az egyiptomi feljegyzésekben minden tengerjáró hajót „Büblosz-hajónak” neveztek, még akkor is, ha a Vörös-tengeren készült, és délre, az Afrika szarván található punt királyság aranybányáihoz közlekedett.²⁵ A fő áru, amelyet Bübloszból délre szállítottak, mindig a Libanoni-hegységben kivágott kemény és tartós cédrusfa volt. Ezzel díszítették fel az egyiptomi síremlékeket és templomokat, de ebből készültek az egyiptomi hajók, köztük Hufu király (Kheopsz) negyvenméteres temetési bárkája is, amelyet az ő gízai nagy piramisában teljes hosszában elhantoltak.²⁶

Különleges összeköttetése révén maga a természetes forrás köré épült parányi tengerparti falu nyüzsgő kikötővé fejlődött, tele egyiptomi stílusú árukkal, feliratokkal, ahol a helyi istenséget, Büblosz Úrnőjét Hathor egyiptomi istennő egyik formájaként ábrázolták.²⁷

Ám hiába érkeztek rendszeresen hajók és lehetett érdeklődni emberek sokaságától, a bübloszi hajósoknak szintén hosszú időbe telt, mire tökéletesítették tudományukat: meg kellett tanulniuk felszerelni a hajókat, miután persze előbb megépítették, köteleket, vitorlákat készítettek, elvégezték az ácsmunkát.²⁸ Azután ott volt a kezelésük kérdése. Az i. e. második évezred közepéig a vitorlásokon nem volt tőkesúly, ami a viharos tengeren egyensúlyban tartotta volna őket, és egyetlen darab négyszögletes vitorlával rendelkeztek, azaz csak a szárazföld felől fújó széllel hagyhatták el a kikötőt, és csak oldal- vagy hátszéllel tudtak haladni – noha az evezők használata kétségkívül segített.²⁹

Idővel azonban Büblosz és a környező kikötők népe saját hajókat kezdett építeni, és olyan technikákat fejlesztettek ki, amelyekkel a nyugati szelektől átjárt tenger ellenében nyugat felé is tudtak haladni. Ez sokkal többet sugallt a hajózási készség és technika fokozatos fejlődésénél: új kezdetet jelzett. A hajók vitorlával naponta száz-százötven kilométert is megtehettek, kétszer-háromszor annyit, mint a leggyorsabb kenuk vagy evezős csónakok, ráadásul jóval kisebb fáradsággal, nagyobb rakodótérrel és stabilabb kialakítással.³⁰ A földközi-tengeri kapcsolatok hol megjelentek, hol eltűntek, most viszont a vitorlás hajók által rögzültek.

Lenn a kikötőben megint eljött az indulás ideje. Saját bübloszi hajósaink az elsők közé tartoztak, akik nyugatnak vették az irányt. Ott majd másfajta világgal találkoznak, ahol nyoma sincs államoknak, városoknak, templomoknak és írott irodalomnak. Az a terület, amelyet ma Európának nevezünk, ritkán lakott volt, az emberek többnyire megerősített falvakban és elszórt tanyákon éltek, földműveléssel gondoskodtak saját táplálékukról. Életük önmagában véve nem volt primitív, sem különösebben szegényes: nem olvasták a 18. századi nagy európai gondolkodókat, így hát nem tudhatták, hogy a történelemnek illene a városiasodás, a kereskedelem és a jog felé menetelnie.

Nem voltak tökéletesen elszigeteltek. A kerék Közép-Európában is megtalálható lett az i. e. negyedik évezredben, bár a hegyes-dombos tájakon kevésbé volt használható, mint Mezopotámia sztyeppei síkságain, a távoli nyugati régiókba pedig, úgy tűnik, egyáltalán nem jutott el.³¹ Az emberek inkább vízi úton tartották a kapcsolatot, kis evezős csónakokban és kenukban közlekedtek, amelyekkel jó napokon húsz kilométert lehetett megtenni: a szamárfogatnál lassabbak voltak, a teher nélküli gyaloglásnál meg végképp lomhábbak.³² Olykor még így is nagy távolságokat tettek meg. Messze a technikai, kereskedelmi és politikai nyüzsgéstől egyszerűbben és ugyanúgy éltek az emberek.

Ez azonban hamarosan megváltozott.

Jegyzetek

Rövidítések

ARMT – Archives Royales de Mari, Textes

BEI – Brill’s Encyclopedia of Islam (online adatbázis)

BNJ – Brill’s New Jacoby (online adatbázis)

CMS – Corpus der Minoischen und Mykenischen Siegel

EA – El Amarna

EAH – Encyclopedia of Ancient History (online adatbázis)

IG – Inscriptiones Graecae (1860–)

MGH – Monumenta Germaniae Historica (1826–)

KTU – Keilalphabetische Texte aus Ugarit

OCD – Oxford Classical Dictionary (online adatbázis)

RIB – Roman Inscriptions of Britain

RIMA – Royal Inscriptions of Mesopotamia, Assyrian Period

RINAP – Royal Inscriptions of the Neo-Assyrian Period

RINBE – Royal Inscriptions of the Neo-Babylonian Empire

RS – Ras-Samra

SB – Sammelbuch griechischer Urkunden aus Ägypten

SBV – Standard Babylonian Version

Bevezetés

1 Catullus, Üzenet kedveséhez; Devecseri Gábor fordítása.

2 Ez a hagyomány végső soron Mózes első könyvének 10. versére nyúlik vissza, lásd még a Krónikák első könyvét és Mózes harmadik könyvének 8–10. versét.

3 Tamara Griggs, „Universal history from Counter-Reformation to Enlightenment”, Modern Intellectual History, 4, 2 (2007), 221. Nem mindenki csatlakozott hozzá: az európaiak találkozása az amerikai őslakosokkal a „poligenezis” elméletét is divatba hozta, amely szerint a ma ismert embertípusok teljes skálája testi értelemben annyira eltérő, hogy nem lehetett közös ősük (Justin E. H. Smith, Nature, Human Nature, and Human Difference, Princeton: Princeton UP, 2015, 92–113.).

4 Jean Starobinski, „Le mot civilisation”, Le Temps de la Réflexion, 4 (1983), 13., amely az első ilyen értelmű felhasználást 1759-ben Mirabeau márkira vezeti vissza. A főnév a – „csiszolt”, „kifinomult” jelentésű – civilisé melléknévből származott, amely a 16. századtól kezdve terjedt el Franciaországban. Részletesebben lásd Michael Sonenscher, „Barbarism and Civilisation”, in Richard Whatmore és Brian Young, szerk., A Companion to Intellectual History, Chichester: Blackwell, 2015, valamint Katherine Blouin tanulmányát ezen a linken: https://​every​day​orientalism.​word​press.​com/​2018/​02/​23/​civilization-whats-up-with-that/​.

5 Lásd főként Adam Ferguson, Essay on the History of Civil Society (1767), tágabban a főnév használatáról, illetve a „lépcsőfok-elmélet” kifejtéséhez Adam Smith 1762 és ’66 között tartott előadásait: Lectures on Jurisprudence.

6 John Stuart Mill, „Civilization”, London and Westminster Review, 1 (1836. április); in uő, Essays on Politics and Society, Part I, szerk. John M. Robson, Toronto: University of Toronto Press, 1977, 120.

7 Uo. 120–121.

8 Birodalmi ideológiák: Uday Singh Mehta, Liberalism and Empire: A Study in Nineteenth-century British Liberal Thought, Chicago: University of Chicago Press, 1999; Jennifer Pitts, A Turn to Empire: The Rise of Imperial Liberalism in Britain and France, Princeton: Princeton UP, 2005; Duncan Bell, „Empire and imperialism”, in Gareth Stedman Jones és Gregory Claeys, szerk., The Cambridge History of Nineteenth-century Political Thought, Cambridge: Cambridge UP, 2011, 867–875., és Duncan Bell, „John Stuart Mill on Colonies”, Political Theory, 38, 1 (2010).

9 A Kelet-indiai Társaságról mint a brit gyarmati érdekeket a 19. század végéig képviselő magánvállalatról lásd William Dalrymple, The Anarchy: The Relentless Rise of the East India Company, London: Bloomsbury, 2019. Maga Mill soha nem tette be a lábát Indiába.

10 John Stuart Mill, A szabadságról, Budapest: Századvég, 1994, 18. Pap Mária fordítása.

11 François Guizot, General History of Civilization in Europe, New York: Appleton, 1896, 4. (1. előadás).

12 Uo. 26. (2. előadás).

13 Uo. 1. (1. előadás), 32–33. (2. előadás).

14 John Stuart Mill, „Grote’s History of Greece [I]”, Edinburgh Review, 74 (1846. október); in uő, Essays on Philosophy and the Classics, szerk. John M. Robson, Toronto: University of Toronto Press, 1978, 273.

15 Lásd Karuna Mantena, Alibis of Empire: Henry Maine and the Ends of Liberal Imperialism, Princeton: Princeton UP, 2010, a liberális univerzalizmus elhagyásáról és a civilizáció küldetéséről ebben a korszakban.

16 Bár az emberi faj bőrszín és más fizikai jellemzők szerinti feloszthatóságának gondolata csak a 19. században vált széles körben népszerűvé, 18. századi tudósok munkásságára nyúlt vissza. Carl von Linné svéd botanikus A természet rendszere (Systema Naturae) címmel 1735-ben megjelent műve minden természetes organizmust a növények, állatok és ásványok három „birodalmára” osztott, amelyeket azután osztályokra, nemekre és fajokra tagolt. Linné az emberi „nemet” formálisan nem tagolta különböző „fajokra”, azonban felsorolta az ember eltérő testi jegyekkel rendelkező különféle „változatait”, elsősorban a bőrszín alapján.

17 Georgios Varouxakis, „When did Britain join the occident? On the origins of the idea of »the West« in English”, History of European Ideas, 46, 5 (2020), amely a „Nyugat” használatát a 18. század végére vezeti vissza, jelezve, hogy az angol nyelvbe a kifejezést az európai kontinensről vették át, és később az Egyesült Államokban is megjelenik.

18 Jasper M. Trautsch, „The invention of the »West«”, Bulletin of the German Historical Institute, 53 (2013. ősz), 91–95.; Varouxakis, „When did Britain join the occident?”, 569–572.

19 Edward A. Freeman, The History of Sicily from the Earliest Times, Oxford: Clarendon, 1891, 1, 10–11.

20 A kifejezés legkorábbi használatát az 1840-es években láthatjuk: Varouxakis, „When did Britain join the occident?”, 571.

21 John Clarke Stobart, The Grandeur That Was Rome: A Survey of Roman Culture and Civilisation, London: Sidgwick & Jackson, 1912, 1. A nyugati civilizáció fogalmának használhatóságáról lásd David Graeber tanulmányát: https://​the​anarchist​library.​org/​library/​david-graeber-there-never-was-a-west.

22 Trautsch, „The invention of the »West«”, 96–99. és 2. lj.

23 A klasszikus példa erre Arnold Toynbee-tól a 12 kötetes A Study of History (London: Oxford UP, 1934–1961), a világ huszonegy civilizációjának összevetése. Ezeket a vállalkozásokat sok esetben a nyugati civilizációval és annak kilátásaival kapcsolatos aggodalmak sugallták, például Oswald Spenglernek A Nyugat alkonyáról (Bécs: Braumüller, 1918–1922) szóló művétől William McNeill amerikai történész The Rise of the West (Chicago: University of Chicago Press, 1963) című munkájáig. McNeill a teljes történelem során civilizációk kommunikációjáról és terjedéséről ír, de főként is a „civilizációktól” az „idegenekre” átterjedő eszmékről, végül könyve a Nyugat 1500 után más civilizációkra gyakorolt hatásának kimerítő elemzésében teljesedik ki. Will Durant The Story of Civilization című kötete (New York: Simon & Schuster, 1935–1975) lényegében a nyugati civilizáció története. Léteznek újabb, a Kelet és a Nyugat kultúrtörténetét összekapcsoló izgalmas művek is, ezek azonban többnyire későbbi korokra és szellemi konstrukciókra fókuszálnak (mint például Jack Goody, The Theft of History, Cambridge: Cambridge UP, 2006). Kivételt képez ez alól Jerry H. Bentley csodálatos rövid könyvecskéje, az Old World Encounters: Cross-cultural Contacts and Exchanges in Pre-modern Times (New York: Oxford UP, 1993), amely valóban globális történelemírás, az enyémhez hasonló időkeretet ölel fel, és korlátozottabb nyugati nézőpontból szólal meg.

24 Fernand Braudel, A History of Civilizations, ford. Richard Mayne, London: Penguin, 1995, 22.

25 Uo. 29., 12., 35.

26 Samuel P. Huntington, A civilizációk összecsapása és a világrend átalakulása; Puszta Dóra, Gázsity Mila és Gecsényi Györgyi fordítása; Budapest: Európa, 1998, 48. és 16. Huntington meghatározása a civilizációról: „az emberek legmagasabb szintű kulturális csoportulása, és egyben a kulturális identitás legtágabb szintje is, mellyel az emberek rendelkeznek, eltekintve attól, ami őket más fajoktól megkülönbözteti” (53.).

27 Https://​www.​ramsay​centre.​org/​studying-western-civilisation/​ba-degrees. Hasonló felfogással találkozhatunk az Egyesült Államok konzervatív bölcsészettudományi egyetemeinél, például Dél-Michiganben a Hillsdale College-ban, ahol az alaptanterv arra hívja a leendő diákokat, hogy „a mai embernek a görög–római kultúra és a judeo-keresztény hagyomány iránti adósságát tanulmányozzák”: https://​www.hillsdale.​edu/​academics/​classical-liberal-arts-core/​.

28 A Pharos Project rendszeresen dokumentálja ezt a jelenséget: http://​pages.​vassar.​edu/​pharos/​white-nationalism-white-supremacy/​; a példákhoz lásd http://​pages.​vassar.​edu/​pharos/​2018/​06/​15/​spqr-and-white-nationalism/​ és https://​pages.​vassar.​edu/​pharos/​2017/​11/​17/​scholars-respond-to-spartan-helmets/​, illetve https://​pharos.​vassar​spaces.​net/​2021/​06/​04/​richard-spencer-who-we-are-whiteidentity-greco-roman-antiquity/​ és https://​eidolon.​pub/​this-is-not-sparta-392​a9cc​ddf26.

29 David Reich, Who We Are and How We Got Here: Ancient DNA and the New Science of the Human Past, New York: Pantheon Books, 2018; Adam Rutherford, How to Argue with a Racist: History, Science, Race and Reality, London: Weidenfeld & Nicolson, 2020.

30 Reich, Who We Are and How We Got Here, 81.

31 Ezért az utalásért Eric Sandersonnak tartozom köszönettel.

32 Az utóbbi években az ilyen kapcsolatokkal foglalkozó vitákban örömteli felpezsdülés figyelhető meg mind a tudományos, mind a népszerűsítő irodalomban. Néhány szemléltető példa a tudományos könyvkiadásból: 2018-ban a Past & Present folyóiratnak különszáma jelent meg „A globális középkorról”, 2019-ben Tamar Hodos új kézikönyvet állított össze Handbook of Archaeology and Globalization címmel (London: Routledge), és a Cambridge UP 2020-ban elindította a Global Antiquities új tudományos folyóiratát, valamint 2021-ben új monográfiasorozatot tett közzé az Ókor globális kontextusban téma mentén. Mindezek korábbi szintetizáló művekre támaszkodtak, mint például Toby C. Wilkinson, Susan Sherratt és John Bennet, szerk., Interweaving Worlds: Systemic Interactions in Eurasia, 7th to the 1st Millennia BC, Oxford: Oxbow, 2011. Eközben kutatók fontos műveket publikáltak konkrét – sokszor igen terjedelmes – korszakokról és régiókról: a mediterráneumról Peregrine Horden és Nicholas Purcell, The Corrupting Sea: A Study of Mediterranean History, Oxford: Blackwell, 2000, és The Boundless Sea: Writing Mediterranean History, Abingdon: Routledge, 2020, valamint Cyprian Broodbank: The Making of the Middle Sea: A History of the Mediterranean from the Beginning to the Emergence of the Classical World, London: Thames & Hudson, 2013; az Indiai-óceán világáról Philippe Beaujard, Les mondes de l’océan Indien, Párizs: Colin, 2012; Közép-Ázsiáról Peter Frankopan, The Silk Roads: A New History of the World, London: Bloomsbury, 2015; és az eurázsiai sztyeppéről Barry Cunliffe, By Steppe, Desert, and Ocean: The Birth of Eurasia, Oxford: Oxford UP, 2015. Tágabb perspektíváért lásd Eivind Heldaas Seland, Antikkens globale verden, Kristiansand: Portal, 2008, és Michael Scott, Ancient Worlds: An Epic History of East and West, London: Hutchinson, 2016.

33 Ex oriente lux, a keleti fényről: Wolfgang Helbig, Das homerische Epos aus den Denkmälern erläutert: Archäologische Untersuchungen, Lipcse: Teubner, 1884; Wolfgang Helbig, „Sur la question mycénienne”, Mémoires de l’Institut National de France, 35, 2 (1896); Oscar Montelius, Der Orient und Europa: Einfluss der orientalischen Cultur auf Europa bis zur Mitte des letzten Jahrtausends v. Chr., Stockholm, 1899, és Die älteren Kulturperioden im Orient und in Europa, Stockholm, 1903.

34 Michael Baxandall, Patterns of Intention: On the Historical Explanation of Pictures, New Haven: Yale UP, 1985, 58–62.

35 A „felkelő” nap jelentésű itáliai levantéból származó Levante terminusnak az újkorban meglehetősen tarka története volt, én ugyanakkor viszonylag semleges és szerencsésen homályos kifejezésként használom az Eufrátesz és a Földközi-tenger közt fekvő térségre (más megoldásokért lásd Thomas Scheffler, „»Fertile Crescent«, »Orient«, »Middle East«: The changing mental maps of southwest Asia”, European Review of History, 10 (2003). Északabbra Anatólia elnevezése a mai Törökország által elfoglalt félszigetre a szintén „napkelte” jelentésű görög anatoléból ered.

1. Egy magányos vitorlás hajó

1 Büblosz és kikötője: Honor Frost, „Byblos and the sea”, in Claude Doumet-Serhal, szerk., Decade: A Decade of Archaeology and History in Lebanon, Bejrút: A Nemzeti Múzeum Libanoni–Brit Barátai, 2004; Marwan Kilani, „Byblos in the Late Bronze Age: Interactions between the Levantine and Egyptian worlds”, PhD-dolgozat, University of Oxford, 2017, 19–21., 55–58. Tower Temple: Honor Frost, „Marine prospection at Byblos”, BAAL: Bulletin d’archéologie et d’architecture libanaises, 3 (1998–1999), 253–258.

2 Az Indus völgyében beszélt „meluhha nyelv” fordítójának, Su-ilisu királynak a neve egy Mezopotámiában talált, i. e. 2300 tájáról származó parányi hengerpecséten maradt fenn: Louvre, AO 22310.

3 Guy S. Jacobs et al., „Multiple deeply divergent Denisovan ancestries in Papuans”, Cell, 177, 4 (2019); Lu Chen et al., „Identifying and interpreting apparent Neanderthal ancestry in African individuals”, Cell, 180, 4 (2020).

4 Göbekli Tepe-i lakomák Dél-Anatóliában: Oliver Dietrich et al., „The role of cult and feasting in the emergence of Neolithic communities: New evidence from Göbekli Tepe, south-eastern Turkey”, Antiquity, 86, 333 (2012). Lakoma és kereskedelem a dél-oroszországi és ukrajnai „mamutházakban”: David Graeber és David Wengrow, The Dawn of Everything: A New History of Humanity, London: Lane, 2021, 90–91.

5 Trevor Watkins, „Supra-regional networks in the Neolithic of southwest Asia”, Journal of World Prehistory, 21, 2 (2008), 155–157.

6 Peter J. Richerson, Robert Boyd és Robert L. Bettinger, „Was agriculture impossible during the Pleistocene but mandatory during the Holocene? A climate change hypothesis”, American Antiquity, 66, 3 (2001); Trevor Watkins, „New light on Neolithic revolution in south-west Asia”, Antiquity, 84, 325 (2010). Egy-két évezreddel később hasonló, de független mezőgazdasági kezdeményezés indult el Kelet-Kína folyamvölgyeiben.

7 Greg Woolf, The Life and Death of Ancient Cities, Oxford: Oxford UP, 2020, 44.

8 Barry W. Cunliffe, „By Steppe, Desert, and Ocean: The Birth of Eurasia”, Oxford: Oxford UP, 2015, 98.; Volker Heyd, „Kossinna’s smile”, Antiquity, 91, 356 (2017), 42–43.

9 Marc Van de Mieroop, A History of the Ancient Near East, ca. 3000–323 BC, 3. kiadás, Chichester: Wiley és Blackwell, 2016, 24–26. Tell Brak városa nagyjából ebben az időben jelent meg egy északi, csapadékos mezőgazdasági gazdálkodó területen, és a negyedik évezred végére hasonló méretet ért el (Woolf, „The Life and Death of Ancient Cities”, 68–69.).

10 Lorenz Rahmstorf, „The concept of weighing during the Bronze Age in the Aegean, the Near East and Europe”, in Iain Morley és Colin Renfrew, szerk., The Archaeology of Measurement: Comprehending Heaven, Earth, and Time in Ancient Societies, Cambridge: Cambridge UP, 2010; Lorenz Rahmstorf, „Re-integrating »diffusion«: The spread of innovation among the Neolithic and Bronze Age societies of Europe and the Near East”, in Toby C. Wilkinson, Susan Sherratt és John Bennet, szerk., Interweaving Worlds: Systemic Interactions in Eurasia, 7th to the 1st Millennia BC, Oxford: Oxbow, 2011.

11 Robert K. Englund, „Accounting in Proto-Cuneiform”, in Karen Radner és Eleanor Robson, szerk., The Oxford Handbook of Cuneiform Culture, Oxford: Oxford UP, 2011.

12 Eltérő megközelítésből hasonló következtetésre jutott James C. Scott, Against the Grain: A Deep History of the Earliest States, New Haven: Yale UP, 2017, valamint Graeber és Wengrow, The Dawn of Everything.

13 David Wengrow, What Makes Civilization? The Ancient Near East and the Future of the West, Oxford: Oxford UP, 2010, 93.; Cyprian Broodbank, The Making of the Middle Sea: A History of the Mediterranean from the Beginning to the Emergence of the Classical World, London: Thames & Hudson, 2013, 336–337., rámutatva, hogy az ón és a belőle előállított bronz i. e. 3000-től tűnt föl Mezopotámiában és Anatóliában, illetve nagyobb mennyiségben i. e. 2500-tól.

14 Az ón elamita lelőhelyei Afganisztánban és Lurisztánban: Daniel T. Potts, The Archaeology of Elam: Formation and Transformation of an Ancient Iranian State, 2. kiadás, New York: Cambridge UP, 2016, 158. Számottevő ónmennyiségről van tudomásunk a bohémiai (mai cseh) hegyekben, és mérsékeltebbről Nyugat-Anatólia tauroszi hegyvidékén, ám jelenleg nincs megbízható adatunk mindezek értékelhető bronzkori kitermelésére (Broodbank, The Making of the Middle Sea, 337.).

15 Cunliffe, By Steppe, Desert, and Ocean, 99–100. Jelenleg tisztázatlan, hogy vajon a legelső kerekeket előbb a sztyeppén készítették, vagy a ma Kelet-Európának nevezett szomszédos térségben: noha nagyobb mennyiségű bizonyíték a távolabbi keletről származik, kerékkel felszerelt járművet ábrázoltak egy Lengyelországban talált edényen, amelyet i. e. 3500–3350 körülre datálhatunk, és a legelső fából készült kereket a világon, amely radiokarbonos kormeghatározással i. e. 3150-re tehető, 2002-ben Szlovéniában tárták fel.

16 Johnny Baldi és Valentine Roux, „The innovation of the potter’s wheel: A comparative perspective between Mesopotamia and the southern Levant”, Levant, 48, 3 (2016), amely a fazekaskorong egy rövid korai megjelenésének bizonyítékait tárgyalja a Levante déli részében az i. e. ötödik évezredben.

17 Birgitta Kimura et al., „Ancient DNA from Nubian and Somali wild ass provides insights into donkey ancestry and domestication”, Proceedings of the Royal Society B, 278, 1702 (2011); Birgitta Kimura et al., „Donkey domestication”, African Archaeological Review, 30, 1 (2013); Evelyn Todd et al., „The genomic history and global expansion of domestic donkeys”, Science, 377, 6611 (2022).

18 Broodbank, The Making of the Middle Sea, 289.

19 Peter Mitchell, The Donkey in Human History: An Archaeological Perspective, Oxford: Oxford UP, 2018, 24.

20 David Fabre, Seafaring in Ancient Egypt, London: Periplus, 2004, 89.

21 Neil Brodie, „The donkey: An appropriate technology for Early Bronze Age land transport and traction”, in uő, szerk., Horizon: A Colloquium on the Prehistory of the Cyclades, Cambridge: McDonald Institute for Archaeological Research, 2008, 299.; Mitchell, The Donkey in Human History, 76.

22 James Henry Breasted, Ancient Records of Egypt, Volume 1: Historical Documents from the Earliest Times to the Persian Conquest, Chicago: University of Chicago Press, 1906, 65–66. és 146–148.; James B. Pritchard, Ancient Near Eastern Texts Relating to the Old Testament, Princeton: Princeton UP, 3. kiadás, 1969, 227.; Ezra Marcus, „Early seafaring and maritime activity in the southern Levant from prehistory through the third millennium BCE”, in Edwin C. M. van den Brink és Thomas E. Levy, szerk., Egypt and the Levant, London: Leicester UP, 2002, 408.

23 Steve Vinson, Egyptian Boats and Ships, Princes Risborough: Shire, 1994, 17.; Nicole Boivin és Dorian Q. Fuller, „Shell middens, ships and seeds: Exploring coastal subsistence, maritime trade and the dispersal of domesticates in and around the ancient Arabian peninsula”, Journal of World Prehistory, 22, 2 (2009); Cyprian Broodbank, „»Ships a-sail from over the rim of the sea«: Voyaging, sailing and the making of Mediterranean societies c. 3500– 500 BC”, in Atholl Anderson, James H. Barrett és Katherine V. Boyle, szerk., The Global Origins of Seafaring, Cambridge: McDonald Institute for Archaeological Research, 2010, 254–255.; Broodbank, The Making of the Middle Sea, 290.; Philippe Beaujard, The Worlds of the Indian Ocean: A Global History, Cambridge: Cambridge UP, 2019, 50. Nem kizárható, hogy a hajózási technológiát valójában a Perzsa-öbölben találták fel, és szájról szájra az ellenkező irányba terjedt a híre, miközben Broodbank azt állítja, hogy egy ilyen járműre utaló, magában álló ábrázolás az Öböl mentén az i. e. 6. vagy 5. századból már bizonyítást nyert („»Ships a-sail from over the rim of the sea«”, 254–255.). Azt is érdemes hozzátenni, hogy a Csendes-óceánról is ismerünk egy példát a vitorlázás független feltalálására, talán még a nílusinál és az öbölbélinél is korábbról, ahogyan közép-amerikai és gyaníthatóan kínai feljegyzések is léteznek róla későbbi időszakokból.

24 További csapás a 18. századi civilizációs gondolkodás progresszivista előfeltevéseire nézve, hogy az Indus völgyében nincs jele templomoknak vagy királyi palotáknak, hadseregeknek vagy nagyobb egyéni temetkezéseknek; ezeket a városokat feltehetőleg jogi testületek és nem uralkodók irányították: Jonathan Mark Kenoyer, „The Indus civilisation”, in Colin Renfrew és Paul Bahn, szerk., The Cambridge World Prehistory, Cambridge: Cambridge UP, 2014. Vö. Adam S. Green, „Killing the priest-king: Addressing egalitarianism in the Indus civilization”, Journal of Archaeological Research, 29, 2 (2021), az ezekben a városokban a politikai egalitarianizmus mellett szóló érvhez, illetve mélyebben tárgyalja Graeber és Wengrow, The Dawn of Everything, 313–321.

25 „Büblosz-hajók”: Shelley Wachsmann, Seagoing Ships and Seamanship in the Bronze Age Levant, College Station: Texas A&M UP, 1998, 12–19.; Marcus, „Early seafaring and maritime activity”, 408.; Fabre, Seafaring in Ancient Egypt, 92., jelezve fenntartásait.

26 Ulrich Hartung et al., Umm el-Qaab II: Importkeramik aus dem Friedhof U in Abydos (Umm el-Qaab) und die Beziehungen Ägyptens zu Vorderasien im 4. Jahrtausend v. Chr., Mainz am Rhein: Zabern, 2001, 313–316.; Broodbank, The Making of the Middle Sea, 287–288.

27 Broodbank, „»Ships a-sail from over the rim of the sea«”, 251.; uő, The Making of the Middle Sea, 301–303.

28 Broodbank, „»Ships a-sail from over the rim of the sea«”, 254.

29 Marcus, „Early seafaring and maritime activity in the southern Levant”, 404.

30 Broodbank, „»Ships a-sail from over the rim of the sea«”, 254.; uő, The Making of the Middle Sea, 290.

31 Cunliffe, By Steppe, Desert, and Ocean, 98.; Volker Heyd, „Kossinna’s smile”, Antiquity, 91, 356 (2017), 351.

32 Brodie, „The donkey”, 301–302.

{1} Egy ismeretterjesztő történelemkönyv nem mindig követheti az egységes és egzakt írásmód az ő esetében idegenül ható szakmai elveit. A magyar kiadásban is párhuzamosan használt alakok között kellett dönteni: Baal vagy Baál? Bál, Bél? Az ókori földrajzi és személynevek egy része bibliai, irodalmi fordításokban meghonosodott. A kiejtés szerinti átírást és a közös logika megválasztását az nehezíti, hogy számos ókori hangnak az ábécénkben nincs pontos megfelelője, másrészt történetileg ugyanaz a régi írásjegy az eltérő nyelvekben az idők során más-más hangot vagy hangcsoportot jelölt. Miután a változatlanul megőrződött írásképet különbözőképpen ejtették, a tudomány maga is megoldhatatlan nehézséggel szembesül, és be kell érnie a nemzetközileg mechanikusan eljáró latin betűs, mellékjelekkel kiegészített átírással. A tudományos változatok megtalálhatók a Harmatta János által szerkesztett Ókori keleti történeti chrestomathiában (Budapest: Osiris, 2003). A fenti gondolatmenetet az ottani kötetzáró magyarázatból rövidítettem. Például az AN.AKŠA.DU.ŠIŠ logogramokat „normalizálva” a Nabûkudurriuṣur alakot kapjuk, akit mi ma közkeletűbben Nabukodonozor néven ismerünk – a szerkesztő.

{2} Koránt sem az összes európai szellemi áramlat tekintette a „civilizációt” végső céljának: a német gondolkodók például hajlottak a Kultur korábbi állapotának erkölcsi erejét a Zivilisation dekadens francia eleganciája elé helyezni, amellyé utóbbi szerintük mindig is hajlamos volt átváltozni.

{3} Millhez hasonlóan Guizot is megemlíti saját nemzetének kiemelt pozícióját: „Mi, franciák olyan sajátos helyzetbe kerültünk, amely komoly előnyt biztosít számunkra, amikor belevágunk az európai civilizáció tanulmányozásába, mivel, anélkül hogy hízelegni szeretnék annak az államnak, amelyhez annyi szál köt, csakis Franciaországot tekinthetem az európai civilizáció középpontjának, fókuszának. (…) A franciák szellemében valóban van valamiféle barátságosság és empátia – valami, ami könnyebben, energikusabban terjed, mint bármely más nép lelkületében.”

{4} A bölény akár két méter magasságúra és egy tonnányi súlyúra is megnőtt, széles válla és hosszú, csavart szarva volt. Az utolsó életben maradt példányt az i. sz. 17. században vadászták le Lengyelországban.

{5} Egy hektár száz méterszer száz méteres terület, nagyjából egy futballpálya hosszaként lehet elképzelni, csak négyzet alakban.

{6} A sumernak, a világ első írott nyelvének ma nincs élő rokona. Sok későbbi nyelvhez hasonlóan nyelvtani „nemeket” használt, azonban nem hím-, nő- és semleges nemet, mert a sumer anyanyelvűek inkább emberekre (köztük istenekre) és nem emberekre (köztük állatokra) osztották fel a világot.

{7} Az egyiptomiak ugyanakkor nem sűrűn használták a kereket, sőt a bronzot sem.