Juan Gabriel Vásquez

Feliza nevei

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Los nombres de Feliza, Alfaguara, Barcelona, 2025

Fordította

Zelei Dávid

© Juan Gabriel Vásquez, 2024

Published by agreement with
Casanovas & Lynch Agencia Literaria, S. L. U.
and Corto Literary Agency

Hungarian translation © Zelei Dávid, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Borítókép © Hernán Díaz

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Csikós Zsuzsanna

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-590-8

Pablo Leyvának

Azokban a nevekben akarok élni,
Amiket a világ tüze adott
A testnek, amiért a halandók harcolnak.

JORGE GAITÁN DURÁN

Prózába zártak engem{1}

EMILY DICKINSON

I. Tél Párizsban

Szóval így teltek a napok, Feliza Bursztyn rövidke életén gondolkodva. A túlságosan is meleg ősz beköszöntével minden reggel korán elhagytam kölcsönlakásomat, és a széles sugárutakon egészen a Montparnasse negyedig sétáltam, ahol Feliza fiatalon megtanult agyagot formázni, és ahol negyedszázaddal később utolérte a korai halál. Húszperces séta volt, amely a Gobelins metróállomás közelében kezdődött, elhaladt a szobrász Camille Claudel lakóháza előtt, és a munkahelyemen ért véget, egy kis szobában, amelynek ablaka egy terebélyes akácfára nézett a rue de la Grande Chaumière-en. Ott, abban az ablakomból látható kis utcában volt az a művészeti akadémia, ahol Feliza az ötvenes években tanult, és elég volt megkerülni a háztömböt, majd három-négy percet sétálni, hogy eljussunk oda, ahol 1982-ben meghalt. Abban a néhány párizsi tömbben egy egész élet elfért, gondoltam, miközben azzal az abszurd meggyőződéssel sétáltam végig azokon az utcákon, hogy ha eleget látom azt, amit ő is látott, talán megérthetem, mi az, ami miatt ilyen fiatalon, alig negyvennyolc évesen meghalt, ráadásul végtelenül messze, nyolcezer kilométerre a közös hazánktól, amelyet annak ellenére is mindig szeretett, hogy rengeteg szenvedést okozott neki.

Hamarosan azonban rájöttem, hogy megérteni Felizát kemény vállalkozás. Vele kapcsolatban semmi sem volt egyszerű. Még a neve sem, amibe mindenkinek beletört a nyelve, aki csak ismerte, és ami arra kényszerítette, hogy az egész életét pontosítgatással, helyesírási hibák korrigálásával, egy-egy helyrehozhatatlanul elírt címsor feletti sopánkodással vagy teljes családtörténetének elmagyarázásával töltse, csak hogy bebizonyítsa, családja távoli eredete és a túl sok mássalhangzót tartalmazó vezetékneve ellenére senki sem lehet kolumbiaibb nála. Életének egyetlen eseménye se volt egyszerű: se a hibái, se a sikerei, se a szerelmei, se a szerelmi csalódásai; nem voltak szimpla kudarcai, és a sikerei félreértése sem volt egyszerű. Feliza élete tele volt legendákkal, amiért ő maga tette a legtöbbet a sokak szemét csípő, hivalkodó szabadságával, az újságíróknak adott rejtélyes válaszaival – semmi se szórakoztatta jobban annál, hogy félrevezesse őket –, és persze a műhelyéből kikerült teremtményekkel: a hegesztőpisztollyal eltorzított fémszerkezeteivel meg az enigmatikus installációval, melyek egyszerre provokálták és ejtették zavarba az embert, mert senki sem értette, hogyan lehetséges, hogy bár nincs emberi alakjuk, mégis képesek olyan együttérzést, dühöt, örömöt vagy épp vágyat kelteni, mint egy carrarai márványból készült mitológiai jelenet.

Néha az akadémia utcájába érve megálltam pár pillanatra az ajtó előtt, amely a mestereken és tanítványokon kívül mindenki előtt zárva volt. A homlokzaton, az áttetsző ablakok mellett márványtáblák sora hirdette a régi mesterek – Wlérick, Brayer, Jérôme, Artozoul – neveit, mintha még mindig élnének, középen, szürke alapon arany betűkkel pedig ott volt Feliza egykori tanárának, Ossip Zadkine-nek a neve is, pőrén jelölve szakmáját: Szobrász. Nem tudom, hányszor sétált végig Feliza ezen a járdán, ahogy azt sem, hányszor ment el ezek előtt az ablakok előtt, de valamikor az ősz folyamán elkezdett kirajzolódni előttem, amint hosszú lépteivel besétál a keskeny ajtón, és kiereszti harsány, messze visszhangzó nevetését, nem is sejtve, hogy alig néhány saroknyira innen, egy orosz étteremben éri majd a halál, öt ember előtt, akik szerették. És ott voltam én, egy aprócska szobában az akadémia utcájában, negyvenegy évvel és nyolc hónappal Feliza halála után, életemet az övének szentelve, napi hat, tíz, tizennégy órát csak rajta gondolkodva: próbáltam tisztán látni, figyelmesen szemlélni őt vagy a szellemét, egyszóval elképzelni Felizát, mintha csak agyagból kellene megformálnom. Persze nem minden segítség nélkül. A munkahelyemen egyre gyűltek a Felizáról szóló fotók és dokumentumok, a múlt e küldöttei, melyek támaszaim voltak élete rekonstruálásában; élénken éltek az emlékeimben azok a hosszú-hosszú beszélgetések, amelyeket az évek során azokkal az emberekkel folytattam, akik osztoztak a világában, és különösen azzal a férfival, aki halálakor a férje volt: Pablo Leyvával.

Bogotában ismerkedtünk meg egymással, hat hónappal azelőtt, hogy Párizsba érkeztem volna: a keleti dombokon fekvő lakásában fogadott, hogy a Felizával töltött utolsó napjairól beszélgessünk – jobban mondva azokról a közös párizsi napokról, amelyekről akkor még nem tudták, hogy az utolsók lesznek. Pablo akkor már évek óta írta alapos és harcias cikkeit munkájáról és egyben szenvedélyéről, a környezetvédelemről az El Espectadorba, ahol egyidőben az én publicisztikáim is megjelentek, így az arca – jobban mondva arcának az újságban megjelenő, elmosódott változata – nem volt ismeretlen számomra. Most, nyolcvanhárom évesen még mindig ugyanolyan szakálla volt, mint megboldogult ifjúkorában, csak ritkásabb és őszebb. Udvariasan beszélt hozzám a hintaszékéből egy dohányzóasztal előtt, amelyet két bronzfigura díszített: azonnal felismertem, hogy Feliza Bursztyn munkái. Ott, a régi idők tanúi előtt emlékezett vissza arra a nőre, aki különféle módokon még mindig jelen volt az életében.

Az emlékek, különösen a fájdalmas emlékek azonban nem jönnek elő automatikusan, csak mert megidézzük őket – körbe kell őket udvarolni, mert olyanok, mint a bizalmatlan állatok, amelyek félnek közeledni: néha kell egy kis csali, hogy előbújjanak a rejtekhelyükről. Szerettem volna az elnézését kérni, amiért fájdalmas emlékek felidézésére kényszerítem, mert senkit nem szabadna ilyesmire kötelezni pusztán azért, hogy kielégítse valaki más érdeklődését – de még inkább azért, mert a felejtéshez való jognak szentnek és sérthetetlennek kellene lennie. Vajon szemtelen betolakodó voltam, amiért tudni akartam Feliza Bursztynról, amiért meg akartam ismerni, amennyire csak lehet, és amiért a személyisége mélyére akartam hatolni, hogy az ő szemével mesélhessem el a világot? Akárhogy is, rá kellett jönnöm, hogy a beszélgetés során voltak olyan részletek, amelyeket Pablo hosszú évek után először elevenített fel, és tapogatózó szavaiból, no meg lehunyt szeméből, mely mintha belülről égette volna, érezhető volt, micsoda erőfeszítésébe került az emlékezés. „Nem, erre nem igazán emlékszem” – mondta nemegyszer. Esetleg: „Ezen majd jobban el kell gondolkodnom.” Azt azonban soha nem mondta, hogy „Nem akarok róla beszélni.”

A következő hónapok során Pablo vonakodó emlékezete fokozatosan felfedte titkait. Miközben a kutatás folytatásához beköltöztem párizsi kölcsönlakásomba, és Feliza életének más tanúival beszélgetve újabb információkra és dokumentumokra tettem szert, és miközben zöld filctáblámat kezdték beborítani a régi újságkivágások és a fekete-fehér képek, olyan levélváltásba kezdtem Pablóval, ami egy másik századból való regényben sem lett volna idegen. Hosszú Word-fájlokat küldött nekem, melyekben nemcsak a feltett, de a fel nem tett kérdéseimre is válaszolt, és gyakran a sajátjait is hozzáfűzte, amiket úgy lehetne összegezni: „Mit keresel ezekben a beszélgetésekben?”. Egyszer egyenesen azt írta: „Mit akarsz tudni?”. Érvelhettem volna nagyképűen a történelem és a politika ellenőrizhetetlen erői iránt régóta fennálló megszállottságommal, vagy inkább azzal, ahogy ezek az erők felforgatják a magánéletünket. De nem tettem. Meséltem neki első párizsi utamról 1996-ban, a néhány hónappal későbbi ismeretlen betegségemről, az orvosok téves diagnózisairól és aggodalmairól, és egy frissen megjelent kolumbiai könyvről, melyet e bizonytalan időkben öt Faulkner- és négy Vargas Llosa-regény, no meg a teljes, három kötetbe zsúfolt Borges-életmű társaságában magammal hoztam a bőröndömben. Talán amit nehéz pillanatokban olvasunk, különleges kihívások elé állít minket; legalábbis ez történt azzal a kötettel, ami napokig elkísért a rendelők várótermeibe és a hosszú metróútjaimra, és amelyet azért szerettem, mert rövid szövegeit lehetett sporadikusan olvasni, miközben a figyelmem máshol járt. Sajtóközlemények volt a címe, pillangószárnyak voltak a borítóján, és Gabriel García Márquez 1980 és 1984 közt megjelent véleménycikkeit gyűjtötte egybe. Ezeknek a cikkeknek az egyike, az 1982. január 20-ai így kezdődött:

A francia száműzetésben élő kolumbiai szobrászművész, Feliza Bursztyn múlt pénteken, január 8-án este negyed 11-kor, egy párizsi étteremben belehalt a bánatba.

Huszonhárom éves voltam, és semmit sem tudtam Feliza Bursztynról. Feltehettem volna azokat a kérdéseket, melyeket aztán az idő múlásával fel is tettem: miért volt száműzött, miért pont Franciaországban, és miért tudott róla annyi mindent García Márquez. De a kérdés, amely abban a pillanatban megfogalmazódott bennem, a kérdés, amely nélkül a többi talán fel sem merült volna, a kiinduló kérdés, ami a következő huszonhét év alatt sem hagyott nyugodni, más volt.

– Miért a bánatba? – válaszoltam Pablónak. – Ezt akarom tudni. Miért volt bánatos Feliza, és miért annyira, hogy belehalt?

Szeptember végén Pablo néhány napra Párizsba jött. Fiatalkora meghatározó éveit töltötte itt, kicsivel a Felizával való megismerkedése előtt: huszonnégy évesen érkezett a városba egy vegyészmérnöki diplomával és egy nagylelkű ösztöndíjjal a zsebében, melyet több kolumbiai intézmény – a Nemzeti Bank és a Kávétermesztők Nemzeti Szövetsége – biztosított tanulmányi eredményei elismeréseképpen. Nemzedéktársaival ellentétben, akik mind az Egyesült Államokba mentek, ő ezt a földrajzilag távolabbi, de temperamentumához közelebb álló várost választotta. Itt végezte doktori tanulmányait, ami az egész életét meghatározta; itt volt szemtanúja az 1968. májusi utcai lázongásoknak, melyek során ugyan gyakran segített a sérült diákoknak a rendőrséggel való összecsapások után; de soha nem vett részt bennük, mert azt is itt fedezte fel, hogy kiütést kap az erőszak minden formájától. – Tudod, milyen erős a kapcsolatom Párizzsal? – kérdezte a telefonban. – Itt növesztettem meg először a szakállamat. És nézd, a mai napig megvan. – A Café du Métróban találkoztunk, a boulevard Saint-Germainen, amit én magam javasoltam egy meglehetősen egyszerű okból: mert alig néhány lépésre volt a rue de Bièvre-től, Pablo és Feliza közös életének helyszínétől. Abban a kávézóban, egy estébe nyúló délutánon, egy keskeny, kerek teraszasztalnál, melynek szomszédságában úgy váltották egymást a vendégek, mint a székfoglalójátékban, egy makacsul sorakozó kávéscsésze-hadsereg mellett ücsörögve, mely az idő előrehaladtával egy pohár fehérborra cserélődött, vágtunk bele a feladatba, ami sosem sikerülhet tökéletesen: a múlt rekonstruálásába, abba a kényelmetlen játszmába, mely mindig csak addig létezik, amíg elmeséljük. Az ég fokozatosan kitisztult és új színekbe öltözött fölöttünk, az utcai lámpák kigyulladtak, a város fényei másképp tükröződtek az emberek arcán, és ott voltunk mi, két férfi, akiket négy évtizednyi tapasztalat választott el egymástól: én úgy hallgattam Pablo történetét, mintha egy fontos titkot fedett volna fel az életemből, ő pedig olyan részletesen emlékezett vissza arra a januári péntekre, amelyet számtalanszor akart feledésre ítélni, amennyire csak tőle tellett.

Mire elhagytuk a kávézót, már besötétedett. – Sokat sétáltunk errefelé – szólt Pablo. – Mondhatjuk, hogy ez volt a mi negyedünk. – Megindultunk az esti forgalom irányába a gyalogosok között, akik szemmel láthatóan élvezték e túlontúl meleg ősz még mindig kellemes levegőjét, és mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb dolga, a rue de Bièvre sarka felé vettük az irányt. – A 25-ös – mondta Pablo. – Az az igazság, hogy már jó ideje nem jártam itt. – Pablo a beszélgetés során már említette az épület legszokatlanabb tulajdonságát: azt, hogy pont szemben állt François Mitterrand elnök magánrezidenciájával. Az elnök pedig csaknem olyan volt, mint a többi szomszéd: nemegyszer futottak össze vele az utcán, és nemegyszer látták első emeleti ablakukból. A 25-ös számhoz közeledve aztán meg kellett bizonyosodnom róla, hogy a Mitterrand-ház kapuja tényleg látható onnan, no nem azért, mert nem bíztam Pablo emlékeinek pontosságában, hanem mert sosem tudtam megszabadulni attól a babonás újságírói reflextől, amely mindent, még a látszólag jelentéktelen részleteket is kényszeresen meg akarja erősíteni, mintha azzal, hogy tiszteletlenek vagyunk az érzéki világ apró igazságaival szemben, egy egész emberi életet – jelen esetben Felizáét – a hazugság poklába száműznénk.

A rue de Bièvre rövid, szűk utca volt, amely a boulevard Saint-Germaintől indult és a Szajnánál ért véget, és olyan keskeny járdája és gyér forgalma volt, hogy az emberek inkább az út közepén sétáltak. – Akkoriban biztonsági okokból le volt zárva – mondta Pablo, amikor odaértünk. – A kereszteződések mindkét oldalán két fegyveres csendőr állt, akik csak az ott lakókat hagyták áthaladni. Kezdetben tőlünk is elkérték az iratainkat, aztán később már felismertek és átengedtek. – Ott, a 25-ös szám alatt, abban az első emeleti lakásban ébredt Feliza azon a januári pénteken, amely, mint kiderült, az utolsó volt az életében. Keskeny homlokzatú épület volt, szintenként két fehér, fakeretes ablakkal, a keretek mögött pedig félig elhúzott függönyökkel. Majdnem negyvenkét évvel később pedig ott álltam én a sötétbe borult utcán, és arra a nőre gondoltam, akinek el akartam mesélni a történetét: megpróbáltam kitalálni, mit csinált az utolsó napja kezdetén, vagy inkább azt, hogy kezdi az utolsó napját valaki, aki átélte azt, amit ő átélt. Pablo ugyanakkor, mit sem törődve a gondolataimmal, korábbi lakása két ablakára mutatott.

– Nem zártak jól – mondta. – A hideg bejött a réseken. Erre csak azért emlékszem, mert mindenki azt ismételgette, hogy az volt az utóbbi évek egyik leghidegebb tele, az a nap pedig a tél leghidegebb napja. Igen, még arra is emlékszem, hogy bemondták a hírekben: aznap este havazni fog.

Ők mégis elégedettek voltak a lakással, mert nem volt könnyű olyan helyet találni, ahol berendezkedhettek. Feliza két hónappal Pablo előtt, egyedül érkezett Párizsba, és bár több kolumbiait is ismert a városban, egyikük sem segített neki igazán. Egy chilei nő azonban igen: mégpedig Paya Contreras, aki igazi legenda volt a latin-amerikai emigráció köreiben, mert a La Moneda-palota ostroma idején Salvador Allende titkárnője és szeretője volt. Míg honfitársai hamis ígéretekkel és a szolidaritás látszatával halmozták el Felizát – ha nem egyenesen bujkáltak előle, nehogy összemossák őket vele – Paya igazi barátként viselkedett, még ha kettejük kapcsolata nem is volt olyan szoros, mint Feliza más barátságai. Mivel Paya a katonai puccs kataklizmájának túlélője volt, természetszerűleg számtalan, Pinochet elől elmenekült chileit fogadott száműzetése során, és képes volt megérteni a hazátlanná váltakat, a kiutasítottakat és azokat, akik inkább önkéntes emigrációba vonultak, hogy elkerüljék a még annál is rosszabb forgatókönyveket. Így aztán Feliza beköltözött Paya házába, és onnan kezdett lakást keresni. Mindennap lement a sarki nyilvános telefonhoz, hogy ne a háziasszonya kontóját terhelje, és addig hívogatta a hirdetésekben szereplő számokat, amíg el nem fogytak az érméi. Aztán céltalan sétára indult, hogy a jól ismert utcákon csatangolva levezesse a feszültségét, amíg Pablo meg nem érkezik.

Ő eközben több szerencsével járt. A november vége még mindig Bogotában érte, ahol próbált elvarrni minden szálat, mielőtt Feliza után ment volna: többet dolgozott az egészségesnél, mindenen spórolt, hogy utazási csekkeket vehessen, eldöntötte, mihez kezdjen a házzal, amiben az elmúlt tizenkét évet töltötték, új megbízásokat vállalt, hogy összekaparjon néhány dollárt – és mindennap azzal a görccsel a gyomrában ébredt, hogy Feliza még mindig nem talált lakást kettejüknek. Így azután megmozgatott néhány szálat, felhívott minden ismerőst, akinek közeli vagy távoli kapcsolata lehetett Franciaországgal, és végül megtalálta Clarisa Ruizt, egy fiatal bogotái nőt, aki Feliza rajzóráján tanult. Clarisa mesélt neki a lakásról, amely egy argentin művészé volt, és amiből a bátyja, Pedro éppen kiköltözött, hogy visszatérjen Kolumbiába; telefonáltak párat, beajánlották, az argentin pedig beleegyezett, hogy kiadja nekik. Sosem találkoztak vele. Csak azt tudták, hogy tőle származik az a rettenetes falfestmény, amely a bejárati ajtótól az utcai ablakig teljes egészében beborította az egyik falat, és amely a kandalló fölött átívelve folyamatosan magára vonta a tekintetet. Kék és szürke árnyalatokkal festett hullámverés vagy valami ahhoz hasonló akart lenni, Feliza pedig az első pillanattól szenvedélyesen gyűlölte, amint meglátta.

– Mindig azt mondta, hogy majd ráfest valamit – mondta Pablo. – Vagy legalább letakarja a hullámokat lepedővel. Mert ha egy ideig itt akarunk maradni, ez az egyetlen megoldás.

A lakás mintha egy másik bolygón lett volna – a kihalt utca, az állandó csend és a francia elnök háza legalábbis ezt a benyomást sugallta. Ha valaki fél évvel korábban, életük sorsfordító eseményei előtt azt mondta volna nekik, hogy végül itt fognak lakni, a lehetőség abszurdnak, sőt nemkívánatosnak tűnt volna. Kolumbiában kiábrándultak a nagy emberek közelségéből: megtanulták, hogy jobb távolságot tartani tőlük; jobb, ha nem emészti fel őket a gravitációs erejük. Mire volt jó Felizának és kettejüknek, hogy befolyásos emberek közt mozogtak? Feliza több elnökjelöltet és az ország legfontosabb újságíróit is a barátai között tudhatta, mégis itt kötöttek ki, ebben a rue de Bièvre-i lakásban a szörnyű falfestményével meg a rosszul záródó ablakaival, hogy olyan életet éljenek, amit nem ők választottak, és olyan bűnökért bűnhődjenek, amelyeket senki sem tisztázott előttük. És miközben az ablakon át a szemközti cseréptetős házat nézték a faajtajával meg az íves áthidalójával, néha elképzelték az elnököt is, amint a saját ablakából, nappalija névtelen félhomályából letekint a rue de Bièvre-re: ahogy elmerül gondolatai magányában, hogy megoldást találjon saját gyötrelmeire, talán nem is sejti, kik a szembeszomszédai, milyen véletlenek folytán kerültek egy utcába, és hogyan járult hozzá kormánya az egyetlen jó hírhez, amit Felizáék hosszú idő óta kaptak.

Mert így történt. A Kulturális Minisztérium nemcsak egy művészeti ösztöndíjat ajánlott fel Felizának, de egy műhelyt is a rendelkezésére bocsátott, ahol nagy, helyigényes szobrain dolgozhatott, sőt kiállítási lehetőséget is biztosított neki. A csoda a leghíresebb francia baloldali filozófus, Régis Debray közbenjárására következett be, aki Che Guevara és Fidel Castro barátjaként Mitterrand tanácsadója volt latin-amerikai ügyekben; Debray közbenjárása pedig minden bizonnyal Gabriel García Márqueznek volt köszönhető, aki talán a legközelebb állt ahhoz, hogy Feliza őrangyala legyen. Gábriel arkangyal. Gabo őrangyal. Egy nem is annyira öreg úr hatalmas szárnyakkal. A rue de Bièvre-en töltött napokban, mikor azzal viccelődtek, hogy a legközelebbi találkozáskor bemutatkoznak Mitterrand-nak, Pablo és Feliza azon tűnődtek, vajon hol lennének Gabo segítsége nélkül. Ők is így hívták, mint mindenki Kolumbiában, függetlenül attól, ismerték-e, vagy sem. Mercedest viszont másokkal ellentétben sosem hívták Gabának; Pablo mindig a teljes nevét használta, Feliza pedig – szigorúan négyszemközt – Mercének szólította. Azon a január 8-ai pénteken pedig a legfontosabb dolog, az aznapi tervek legnagyobbika a kettejükkel töltendő vacsora volt. Mercedes két héttel előtte telefonált, hogy bejelentse, hamarosan Párizsba érkeznek, és elmondja, hogy nagyon szeretnék látni őket – mindkettőjüket, de főleg Felizát –, ezért szeretnék meghívni őket vacsorázni.

– És akkor el tudod mondani, hogy vagy, hogy mennek a dolgok, és szépen bepótoljuk a lemaradásunkat – mondta Mercedes. – Gabo megőrül, ha nem beszélhet veled, és persze ezzel engem is őrületbe kerget.

Azon a pénteken Felizát lelkesítette a gondolat, hogy velük vacsorázva zárhatja a napot. Pablo felidézte, hogy nagyon korán, a szokásosnál jóval előbb ébredt, és bár ezekben a nehéz hónapokban ez nemegyszer előfordult, akkor még nem gondolta, hogy erről az aggodalmai tehetnek. Lehet, hogy csak a hideg volt, a téli hajnal alattomos hidege, a hideg, amely az elmúlt napokban a testükre tapadt, és nem tudták lerázni magukról. De akkor miért nem maradt az ágy langymeleg ölelésében, miért inkább a kicsiny, komor nappaliban várta a napfelkeltét az első emeleti ablakból nézelődve, mint aki valami fontosra, egy kinyilatkoztatásra vagy balesetre vár? Így talált rá azon a reggelen. Felébredt az ágyban, rájött, hogy egyedül van, és mint már annyiszor, rátört az aggodalom. Amikor pedig kiment, hogy megkeresse, ott találta az ablak előtt: olyan közel állt a fakerethez, hogy amikor átölelte Felizát, a beáramló jeges fuvallattól kirázta a hideg. Pablo a sötét, januári égboltot fürkészte a szemével, ahol még nem kezdődött el a nap, és csak egy koszos, egyszínű gyapjútakarót látott, amely visszatükrözte az alvó város sárga fényeit. Igen, most már biztos volt: aznap éjjel havazni fog.

– Hát te? – mondta Felizának. – Mit csinálsz itt hajnalok hajnalán?

– Csak gondolkodom – válaszolta. – Hogy aludtál? – Aztán hozzátette: – Már megint szétment a szalag.

Pablo kitapogatta a villanykapcsolót a falon, felkattintotta a nappali lámpáját, és azt mondta: – No, lássuk csak, mi történt vele. – Odament az ablakhoz, és ellenőrizte a maszkolószalagokat, amiket néhány nappal azelőtt ragasztott fel, hogy letakarja a réseket, amelyeken át beszivárgott a hideg. A régi ablakok gyakori problémája volt ez: annyiszor festették őket újra, hogy megpróbálják elfedni a repedezett fa tökéletlenségeit, hogy már nem illeszkedtek jól, így mikor a szél kimozdította és meglazította őket, az aprócska réseken át befurakodott a tél szelleme. Pablo megtalálta a konyhai fiókban a ragasztószalagot, és újra kijavította a hibát, bár tudta – mindketten tudták –, hogy Feliza jobban ért a kézügyességet igénylő dolgokhoz.

– Kizárt, hogy ez a hely felmelegedjen – mondta Feliza. – Csak a hálóban lehet megmaradni.

– És akkor a kandallóról ne is beszéljünk – tette hozzá Pablo.

– Igen – válaszolta. – Olyan nyugodtan terpeszkedik ott, mintha nem rajta múlna a dolog.

A kandalló le volt zárva, mint egy halott elátkozott szobája. Elmagyarázták nekik, hogy ez egy egész városra vonatkozó új szabályozás, de mindketten tisztán emlékeztek azokra az időkre, amikor még pompás tüzeket lehetett gyújtani Párizsban. Most minden más volt: nem lehetett használni a kandallókat, és úgy tűnt, senkit sem érdekel, hogy az emberek megfagynak, ha olyan régi épületekben laknak, ahol az ablakok nem szigetelnek jól.

Feliza gondolatai viszont már máshol jártak.

– Ma este együtt vacsorázunk velük – mondta. – Akarok nekik adni valami ajándékot. Hogy megköszönjem nekik. Hogy tudják, milyen hálás vagyok nekik.

– Tudják.

– Valami különlegeset akarok vinni nekik – jelentette ki Feliza. – De nem jut eszembe semmi.

Pablo felsóhajtott, mire a levegőben kirajzolódott kísértetszerű lehelete. – Elhoztam a kicsikéket – mondta a tenyérnyi, homályosan emberi körvonalú bronzfigurákra utalva, amelyeken Feliza már jó ideje dolgozott. Mindig is szerette őket. Kerek és fényes darabok voltak, és egyszerre volt bennük valami primitív és megindító: gyámoltalan, törődést keltő teremtményeknek tűntek. A hazájához való kötődését megőrzendő Feliza megkérte Pablót, hogy hozza el őket: kicsit olyanok voltak, mint a mesebeli kenyérmorzsák, amik segítenek hazatalálni az erdőben eltévedt gyerekeknek.

– Igen, ez nem rossz ötlet.

– Így jó kezekben lesznek – mondta Pablo. – Nem is lehetnének jobban.

Feliza mosolyt erőltetett magára. – Rendben, délutánig eldöntjük – felelte. – Na jó, lezuhanyozom. Hátha a forró víztől magamhoz térek egy kicsit. – Az ablak felé fordította a fejét: – És most már lekapcsolhatod a villanyt. Végre, a kurva életbe! Már azt hittem, sosem kel fel a nap!

{1} Villányi G. András fordítása.