DR. KELLY A. TURNER

Gyógyulástörténetek

Váratlan felépülés a rákból

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kelly A. Turner, Ph.D.:

Radical Remission – Surviving Cancer Against All Odds

HarperOne, New York, 2015

Copyright © Kelly A. Turner, 2014

Published by arrangement with HarperOne,
an imprint of HarperCollins Publishers.

Hungarian translation © Bosnyák Gabriella, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Fordította Bosnyák Gabriella

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-411-6

ISSN 2786-4243

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

Dr. Jeffrey Rediger: Teljes gyógyulás

Dr. Nasha Winters – Jess Higgins Kelley:
Metabolikus egyensúly a rákkezelésben

Egyes szereplők nevét és ismertetőjegyeit magánéletük védelme érdekében megváltoztattuk. A könyv kizárólag ismeretterjesztő céllal készült. A könyvben foglalt információk semmi esetre sem helyettesíthetik a szakképzett egészségügyi szakemberek tanácsát, akiknek véleményét minden esetben kérjük ki, mielőtt bármilyen egészségügyi kezelésbe fognánk.

Tartalom

Előszó

Bevezető

1. Az étrend gyökeres megváltoztatása

2. Az egészség feletti irányítás megszerzése

3. Az intuíció követése

4. Gyógynövények és táplálékkiegészítők alkalmazása

5. Az elfojtott érzelmek elengedése

6. A pozitív érzelmek erősítése

7. A társas támasz biztosítása

8. A spirituális kapcsolódás elmélyítése

9. Az életkedv megőrzése

Konklúzió

Vitaindító kérdések

Jegyzetek

Ajánlott irodalom

Köszönetnyilvánítás

Mindenkinek, akinek mondták már azt, hogy „önnek rákja van”, valamint a hozzátartozóiknak, akik támogatták őket az úton.

Előszó

Pont egy év telt el a könyv megjelentetése óta, és nem is lehetnék boldogabb a fogadtatást illetően. Tíz hosszú év után, amit az esetek tanulmányozásával töltöttem, jó érzés volt végre előbújni a kutatás magányából, és felfedezni, hogy nem én vagyok az egyetlen, akit érdekel a könyvem témája, a váratlan felépülés. Az olvasóktól kapott minden e-mail, minden egyes #RadicalRemission hivatkozás, a könyv minden fordítása, az összes rádió- és tévéinterjú, amelyekre felkérnek, melegséggel tölti el a szívem, és úgy érzem, a gyógyulással kapcsolatos mély igazságok felfedezése vár ránk. Különös örömmel töltenek el azok az e-mailek, amelyeket számomra ismeretlen emberek írtak, akik évekkel korábban váratlanul kigyógyultak a rákból. Az egyik ilyen levélben ezt írták: „Könyve hitelt adott a gyógyulásomnak, mert már évek óta betartom ezt a kilenc dolgot!” Nagy becsben tartom az orvosoktól kapott leveleket is, amelyekben köszönetet mondanak a váratlan felépüléssel kapcsolatos esetekről végzett alapos kutatásért, amelyhez hasonlóra bárcsak nekik is jutna idejük.

Nagy érdeklődéssel fordulok az új esetek felé is, amelyeket a könyv megjelentetése óta a www.radicalremission.com weboldalon keresztül osztottak meg velünk az olvasók. Egyetlen év alatt hatszor annyi váratlan felépüléssel kapcsolatos esetet gyűjtöttünk össze, mint amennyit az orvosi szaklapokban publikálnak évente. Ez újabb bizonyíték arra, hogy a váratlan felépülés jóval gyakoribb jelenség, mint gondoljuk.

Az új esetek elemzését követően arra jutottam, hogy az eredeti kutatásomban feltárt kilenc tényező, amely a gyógyulást segíti, továbbra is a leggyakoribb a váratlanul felépülő ráktúlélők körében. Ugyanakkor a „testmozgás” és az „energiagyógyászat” egyre előkelőbb helyet foglalnak el a többihez képest. Ahhoz, hogy megállapíthassuk, melyik a tizedik leggyakoribb tényező, további eseteket kell gyűjtenünk és elemeznünk. Ám egyelőre örömteli érzés, hogy megvizsgálhatjuk ezeket az új eseteket.

Végezetül, örülök, hogy ez az előszó a könyv új kiadásában szerepel, amely megjelenésének köszönhetően remélhetőleg még többen szereznek majd tudomást ezekről a csodálatos gyógyulásokról. Minél többen figyelnek fel a jelenleg megmagyarázhatatlan orvosi esetekre, annál hamarabb jövünk rá, hogy mégis hogyan és minek köszönhetően élték túl ezek a betegek a rákot.

Dr. Kelly Turner
New York, NY
2015. március

Bevezető

anomália (főnév): a szabályostól, a normálistól vagy az elvárttól való eltérés

Bizonyára hallottak már hasonló történetet: egy rákos beteg a daganat előrehaladott stádiumában minden elérhető hagyományos gyógymódot kipróbált, beleértve a kemoterápiát és a műtétet is, de egyik sem vezetett eredményre. Lemondtak róla, ám ő öt év múlva egészségesen, tünetmentesen sétált be az orvos rendelőjébe.

Akkor szereztem először tudomást ehhez hasonló történetekről, amikor szociális munkásként dolgoztam egy nagy San Franciscó-i kórházban. Ebédszünetben dr. Andrew Weil Gyógyulás önerőből című könyvét olvastam, abban találkoztam először az általam „váratlan felépülésnek” nevezett esettel. Lefagytam, teljesen összezavart és megdöbbentett a dolog. Ez valóban megtörtént? Ez az előrehaladott rákkal diagnosztizált beteg tényleg meggyógyult, anélkül hogy hagyományos gyógymódokat vett volna igénybe? És ha igen, miért nem szerepelt vajon a lapok címoldalán? Ha csak egyszer történt ilyesmi, akkor is elképesztő dolog. Elvégre ez a rákbeteg rábukkant egy gyógymódra, amellyel kigyógyította magát a betegségéből. Azok a nők és férfiak, akiket szociális munkásként támogattam, hozzám hasonlóan bármit megadtak volna e túlélő titkáért.

Nagyon kíváncsi lettem, és azonnal további esetek felkutatásába kezdtem. Teljesen meglepett, amit találtam. Több mint ezer dokumentált esetre bukkantam, melyek orvosi szaklapokban jelentek meg különösebb visszhang nélkül, és annak ellenére, hogy egy nagy rákkutató intézetnél dolgoztam, akkor találkoztam először ehhez hasonló történetekkel.

Minél többet foglalkoztam a témával, annál csalódottabb lettem. Kiderült, hogy senki sem tanulmányozta még behatóan ezeket az eseteket, meg sem próbálták nyomon követni őket. Ám ami a legrosszabb volt, hogy a legtöbb váratlanul felépülő beteg, akivel beszéltem, azt állította, az orvosa örült ugyan a gyógyulásának, de kicsit sem volt kíváncsi, mit tett ezért. Az utolsó cseppet az jelentette a pohárban, amikor több gyógyult betegtől is azt hallottam, hogy az orvosuk egyenesen megkérte őket, csodálatos gyógyulásukat ne említsék a folyosón várakozó betegeknek. Miért ne? Hogy ne keltsenek bennük „hamis reményeket”. Érthető, hogy az orvosok nem akarták azzal áltatni a betegeiket, hogy a másoknál bevált módszerek náluk is hatni fognak, de ez még nem ok arra, hogy teljesen elhallgassák gyógyulásuk történetét.

Néhány héttel később az egyik beteg, akivel foglalkoztam, könnyekben tört ki a kemoterápiás kezelésen. Harmincegy éves fiatal anyuka volt, pici ikrekkel, és nem sokkal korábban agresszív, III. stádiumú mellrákot állapítottak meg nála (a IV. stádium a legsúlyosabb). Zokogva esedezett: „Mit tegyek, hogy jobban legyek? Csak mondja meg, mit tegyek! Bármire hajlandó vagyok. Nem akarom, hogy a gyerekeim anya nélkül nőjenek fel.” Néztem, ahogy ott ül, kimerülten, kihullott hajjal, miközben egyetlen reményét a gyógyulásra a vénájába lassan csepegő folyadék jelentette. És akkor arra a több mint ezer esetre gondoltam, amikor a betegek csodálatos módon meggyógyultak, mégsem vizsgálta meg ezt a kérdést senki. Vettem egy mély lélegzetet, a szemébe néztem, és azt feleltem: „Nem tudom. De megpróbálom kideríteni.”

Ez volt az a pillanat, amikor elhatároztam, hogy folytatom a tanulást, PhD-fokozatot szerzek, és életemet a váratlan felépüléssel kapcsolatos esetek felkutatásának, elemzésének és igen, az erről folytatott beszélgetéseknek szentelem. Végül is, ha azért küzdünk, hogy „megnyerjük a rák ellen folytatott háborút”, nem lenne észszerű azokkal beszélni, akik már egyszer legyőzték a betegséget? Sőt, nem kellene ezeket a csodálatos módon felépülő túlélőket egy sor tudományos vizsgálatnak alávetni, és minden elképzelhető kérdést feltenni nekik, hogy rájöjjünk a titkukra? Csupán mert nem tudjuk rögvest megmagyarázni, miért történt valami, még nem kellene figyelmen kívül hagynunk az esetet, vagy ami még rosszabb, arra buzdítani másokat, hogy hallgassanak róla.

Mindig Alexander Flemingre szoktam hivatkozni, a tudósra, aki úgy döntött, nem hagy figyelmen kívül egy anomáliát. A történet szerint 1928-ban Fleming nyaralásából visszatérve azt tapasztalta, hogy az egyik kísérletéhez használt Petri-csészék egy részében penészgomba nőtt, ami nem volt meglepő, hiszen sokáig volt távol. Nekiállt sterilizálni az edényeket, úgy vélte, elölről kell kezdenie a kísérletet. Szerencsére azonban meggondolta magát, és úgy döntött, közelebbről is megvizsgálja a Petri-csészéket: ekkor vette észre, hogy az egyikben az összes baktérium elpusztult. Ahelyett, hogy figyelmen kívül hagyta és a véletlen számlájára írta volna a dolgot, úgy döntött, tovább vizsgálja az esetet, ami aztán a penicillin felfedezéséhez vezetett.

Ebben a könyvben a rákbetegségből való váratlan felépüléssel kapcsolatos, jelenleg is folyamatban lévő kutatásaim eredményeit foglalom össze. Mindez azért valósulhatott meg, mert úgy döntöttem, nem hagyom figyelmen kívül a szabályostól eltérő eseteket, hanem Alexander Fleminghez hasonlóan közelebbről is megvizsgálom őket.

Először azonban bemutatom, mi késztetett arra, hogy ennek a témának szenteljem az életem.

Az én történetem

Hároméves koromban találkoztam először a rákbetegséggel, amikor a nagybátyámnál leukémiát diagnosztizáltak. Öt évig tartó betegsége beárnyékolta a családi összejöveteleket, bennünket, unokatestvéreket pedig rettenetes félelemmel töltött el ez a rejtélyes, „ráknak” nevezett kór. Nyolcéves voltam, amikor a nagybátyám meghalt, és a kilencéves unokatestvérem apa nélkül maradt. Ez volt az a pillanat, amikor rádöbbentem, hogy az apukák meghalhatnak rákban.

Még csak tizennégy éves voltam, amikor egy közeli barátomnál közvetlenül a nyolcadik osztály elvégzése után gyomorrákot állapítottak meg. A kis wisconsini várost sokkolta az eset, az emberek azonnal összefogtak, számos adománygyűjtő akcióval támogatták a fiút, és a kórházban is gyakran látogatták. A barátaim többsége bizakodó volt, én azonban nem hagyhattam figyelmen kívül az ijesztő gyomorszorító érzést. Elvégre láttam már ilyet korábban is. Két hosszú év múlva, melyben különböző mellékhatások léptek fel, a fiú tizenhat éves korában meghalt. A közösségünkből mindenki részt vett a temetésén, és a következő néhány évben a barátaimmal rendszeresen kijártunk a sírjához, hogy virágot vigyünk neki. A halála rádöbbentett arra, hogy kivétel nélkül bárki bármikor meghalhat rákban.

A Harvard Egyetemen folytatott alapfokú tanulmányaim alatt találkoztam először kiegészítő gyógymódokkal, a jógával és a meditációval. Ezek a különös gyakorlatok és elképzelések arra késztettek, hogy megkérdőjelezzem korábbi hitemet, miszerint az elme és a test függetlenek egymástól, és idővel elkezdtem jógázni. A Harvardon töltött négy csodálatos év után dolgozni kezdtem, egy globális felmelegedésről szóló könyv társszerzője lettem, és hirtelen azon kaptam magam, hogy egész nap a számítógép előtt ülök, és nyoma sincs már az életemben azoknak a társas interakcióknak, amelyeket annyira élveztem az egyetemi éveim alatt. Amikor az egyik barátom azt javasolta, hogy elszigeteltségemet önkéntes munkával enyhítsem, azonnal arra gondoltam, hogy rákos betegeknek szeretnék segíteni, amiben kétségkívül szerepet játszottak gyerekkori tapasztalataim.

Még mindig emlékszem első önkéntes napomra a New York-i Memorial Sloan-Kettering Rákközpont gyermekosztályán. Semmi különöset nem tettem, Monopolyt játszottam gyerekekkel, miközben intravénásan kemoterápiás kezelést kaptak, de az érzés, hogy segítettem nekik pár órára megfeledkezni a betegségükről, megváltoztatta az életemet. Tudtam, hogy megtaláltam a hivatásom, és néhány további önkéntes munkával töltött hét után már a témába vágó mesterszakok után kutattam. A Kaliforniai Egyetemen (Berkeley) szereztem mesterszakos diplomát onkológiai szociális munkás szakon, rákos betegek tanácsadására specializálódva.

Az egyetem alatt egyre jobban foglalkoztattak a kiegészítő gyógymódok, számos könyvet olvastam a témában, és elvégeztem egy intenzív jógatanárképző tanfolyamot. A nappalokat rákbetegek tanácsadásával, az estéimet pedig tanulással és jógával töltöttem. Abban az időben a férjem hagyományos kínai orvoslást (akupunktúra, gyógynövények stb.) hallgatott, és az energiagyógyászat egy ezoterikus formáját is tanulmányozta, így a kiegészítő gyógymódok több fajtájával is találkoztam. Ekkor került a kezembe Andrew Weil könyve, amely megváltoztatta az életemet: megismertem belőle a Weil által „spontán gyógyulásnak” nevezett jelenséget, ami meggyőzött arról, hogy PhD-fokozatot szerezzek, annak érdekében, hogy mélyrehatóan tanulmányozhassam ezt a lenyűgöző témát. Ettől kezdve annak szenteltem az életem, hogy feltárjam, mit tesznek azok az emberek, akiknek a csekély esélyeik ellenére is sikerül legyőzniük a rákot.

Mi a váratlan felépülés?

Ahhoz, hogy megértsük, mi a váratlan felépülés, hasznunkra lehet, ha először elgondolkodunk azon, mit tartanak ma „standard” vagy „nem váratlan” felépülésnek. Az orvosok arra számítanak, hogy a rákos beteg állapota javulni fog, ha elég korán észlelik a betegséget, illetve a manapság leginkább „kezelhető” ráktípusok egyikével állnak szemben. Ha például egy nőt I. stádiumú emlőrákkal diagnosztizálnak, akkor – statisztikailag – öt év múlva rákmentes lesz, amennyiben aláveti magát az ajánlott orvosi kezeléseknek, azaz a műtétnek, kemoterápiának és/vagy sugárkezelésnek. Ugyanakkor, ha ugyanennél a nőnél I. stádiumú hasnyálmirigyrákot állapítanak meg, mindössze 14 százalék az esélye arra, hogy öt év múlva is életben lesz, még abban az esetben is, ha aláveti magát az összes javasolt orvosi kezelésnek.1 Ennek az az oka, hogy a nyugati orvostudomány még nem tudja olyan hatékonyan kezelni a hasnyálmirigyrákot, mint a mellrákot.

Váratlan felépülésen minden olyan, rákbetegségből való gyógyulást értek, amely statisztikailag váratlan. A statisztikai adatok a rák típusa, a betegség előrehaladottsága és a kapott orvosi kezelések függvényében változnak. Hogy pontosabban fogalmazzak, váratlan felépülésről van szó, amikor:

• a beteg rákja elmúlik, anélkül hogy bármilyen hagyományos gyógymódot alkalmazott volna;

• a beteg aláveti magát a hagyományos gyógymódoknak, de a rák nem javul, ezért alternatív gyógymódokra vált, amelyek gyógyuláshoz vezetnek;

• a beteg hagyományos és alternatív gyógymódokat is igénybe vesz egy időben, annak érdekében, hogy túlélje a statisztikailag végzetes prognózist (azaz minden olyan rákos megbetegedést, amelynek ötéves túlélési esélye kevesebb, mint 25 százalék).

Bár a váratlan gyógyulás ritka, több ezren megtapasztalták már. Minden onkológust megkérdezek, akivel csak kapcsolatba kerülök, előfordult-e már váratlan felépülés a praxisában; eddig mindegyikük igennel válaszolt. Ezután azt is meg szoktam kérdezni, publikálták-e az esetet vagy eseteket valamelyik tudományos folyóiratban; eddig még mindegyikük nemmel válaszolt. Emiatt nem tudjuk, valójában milyen gyakori a váratlan felépülés, hacsak nem kezdjük el szisztematikus módon követni az eseteket. E cél megvalósítására a könyv weboldalán (radicalremission.com) lehetőségük nyílik a rákot túlélő betegeknek, orvosoknak, gyógyítóknak, valamint az olvasóknak, például önöknek is, hogy egyszerű módon feltöltsék váratlan felépüléssel kapcsolatos esetüket, amelyeket aztán a kutatók képesek lesznek megszámolni, elemezni és nyomon követni. Ez az adatbázis szabadon hozzáférhető a nagyközönség számára is, így a rákbetegek és hozzátartozóik is elolvashatják, hogyan sikerült hasonló diagnózissal rendelkező embereknek a várakozásokkal ellentétben meggyógyulniuk.

A könyvről

Amikor a váratlan felépüléssel kezdtem foglalkozni, meglepődtem, hogy az orvosi folyóiratokban közzétett több mint ezer esetben két csoportot szinte teljesen figyelmen kívül hagytak. Az egyik csoport maga a váratlanul felépülő ráktúlélők csoportja volt. Megdöbbentőnek találtam, hogy a tudományos cikkek túlnyomó többsége nem említette, hogy a betegek szerint mi vezetett állapotuk javulásához. Egyik cikket olvastam a másik után, amelyben az orvosok pontosan felsorolták, hogy a betegek milyen biokémiai változásokat tapasztaltak, de egyikük sem tette fel a kérdést a túlélőknek, szerintük mi vezetett a gyógyulásukhoz. Mindezt nagyon furcsának találtam, tekintve, hogy a betegek talán tettek valamit – akár akaratlanul is –, ami segített nekik. Éppen ezért úgy döntöttem, hogy a disszertációmhoz végzett kutatásom keretén belül interjút készítek húsz olyan beteggel, akik váratlanul felépültek, és megkérdezem tőlük: „Mit gondol, miért gyógyult meg?”

A másik csoport, amelyről egyáltalán nem vettek tudomást a kutatásban, az alternatív gyógyítók csoportja volt. Mivel a legtöbb váratlan felépülés, definíció szerint, a hagyományos nyugati gyógymódok alkalmazása nélkül következik be, meglepett, hogy senki sem tanulmányozta, hogyan kezelik a rákot a nem nyugati vagy alternatív gyógyászatban. A túlélők közül, akikről akkoriban hallottam, sokan kerestek fel különféle gyógyítókat a világ minden sarkában; éppen ezért beutaztam a világot, és ötven, nem nyugati orvoslást követő alternatív gyógyászt kérdeztem meg arról, hogyan kezelik a rákot. Tíz hónapot töltöttem különféle országok dzsungeleiben, hegyein és nagyvárosaiban, köztük az Egyesült Államokban (Hawaiin), Kínában, Japánban, Új-Zélandon, Thaiföldön, Indiában, Angliában, Zambiában, Zimbabwéban és Brazíliában alternatív rákgyógyítók után kutatva, akikkel interjút készítettem a módszereikről. Sorsfordító út volt, melynek során számos nagyszerű gyógyítóval találkozhattam, és a könyvemben összefoglalom mindazt, amit megosztottak velem.

Az első, a disszertációmhoz végzett kutatás óta további esetekre bukkantam, és mostanra már több mint száz közvetlen interjút készítettem, és több mint ezer spontán felépülésről készített beszámolót olvastam. Miután többször is alaposan, kvalitatív kutatási módszerekkel elemeztem ezeket az eseteket, több mint hetvenöt különböző, fizikai, érzelmi és spirituális tényezőt azonosítottam be, amelyek feltehetően szerepet játszanak a spontán felépülésben. Amikor azonban az egyes tényezőket gyakoriságuk szerint táblázatba foglaltam, azt láttam, hogy kilenc tényező újra és újra felbukkan, és szinte az összes interjúban megjelenik. Más szóval, az általam megkérdezettek közül csak néhányan említették a hetvenharmadik faktort, vagyis a cápaporcból készült táplálékkiegészítőket, de szinte kivétel nélkül mindannyian ugyanazt a kilenc dolgot tartották fontosnak a gyógyulásuk érdekében. Mégpedig a következőket:

• az étrend gyökeres megváltoztatása;

• az egészség feletti irányítás megszerzése;

• az intuíció követése;

• gyógynövények és táplálékkiegészítők alkalmazása;

• az elfojtott érzelmek elengedése;

• a pozitív érzelmek erősítése;

• a társas támasz biztosítása;

• a spirituális kapcsolódás elmélyítése;

• az életkedv megőrzése.

Szeretném megjegyezni, hogy a felsorolás nem követ semmiféle rangsort. Egyik tényezőt sem kiálthatjuk ki abszolút „győztesnek”. Az interjúk során mind a kilencet ugyanolyan gyakorisággal említették, annak ellenére – ahogyan azt majd látni fogjuk a könyvben –, hogy voltak, akik inkább egy-egy tényezőre összpontosítottak, háttérbe szorítva a többit. A vizsgálatomban részt vevő, váratlanul felépülő ráktúlélők mind a kilencet alkalmazták valamilyen szinten, miközben mindent megtettek a gyógyulásuk érdekében.

A könnyebb áttekinthetőség kedvéért könyvemet kilenc fejezetre osztottam, ezek mélyrehatóan, egyenként ismertetik a szóban forgó tényezőket. Fejezetről fejezetre először az egyes tényezők főbb pontjait járjuk körül, valamint áttekintjük a témával kapcsolatos legfrissebb kutatásokat is. Ezután egy váratlan felépüléssel kapcsolatos, az adott tényezőt kiemelő eset következik. Végezetül pedig minden fejezet egyszerű gyakorlati lépésekkel zárul, ezeket az olvasó akár rögvest el is kezdheti megvalósítani, illetve beilleszteni életükbe mint a váratlan gyógyulás kulcsfontosságú tényezőit.

Mielőtt elkezdenénk

Mielőtt ismertetném ezeket a kulcsfontosságú tényezőket, szeretnék tisztázni néhány dolgot. Először is, szeretném leszögezni, hogy egyáltalán nem vagyok ellene a hagyományos rákkezelésnek, beleértve a műtétet, a kemoterápiát és a sugárkezelést. Miként a legtöbb embernek cipőre van szüksége ahhoz, hogy lefusson egy maratont, néhányan mégis megtalálták a módját, hogyan fussanak le mezítláb negyvenkét kilométert, úgy a legtöbb embernek a hagyományos gyógymódokra van szüksége a rák legyőzéséhez, míg egy szűk csoport más eszközöket talált, amivel gyógyulást ért el. Kutatóként egyszerűen arra törekszem, hogy többet tudjak meg az utóbbi csoport „edzésprogramjáról”, és megpróbáljam kideríteni, hogyan értek el ilyen nagyszerű teljesítményt az esélyeik ellenére.

Másodszor pedig, egyáltalán nem áll szándékomban könyvemmel hamis reményeket ébreszteni. Ugye emlékeznek még az orvosra, aki nem akarta, hogy a betegei tudomást szerezzenek mások váratlan gyógyulásáról? Megértem, hiszen ijesztő lehet szembenézni egy váróteremnyi emberrel, akiknek statisztikailag kevés az esélyük a túlélésre. A váratlan felépülés elhallgatása azonban szerintem sokkal rosszabb dologhoz vezetett, mint a hiábavaló remény: senki sem foglalkozik velük komolyan, és nem tanul ezekből a figyelemre méltó esetekből. Az első kutatásmódszertan-órámon a Berkeley-n megtanultam, hogy a kutatónak szakmai kötelessége megvizsgálni minden olyan rendellenes esetet, amely nem illeszkedik a hipotézisébe. Miután megvizsgálta őket, mindössze két választása van: vagy elmagyarázza a nagy nyilvánosságnak, hogy ezek a furcsa esetek miért nem illenek bele a hipotézisébe, vagy új hipotézissel áll elő, amely ezeket az eseteket is magában foglalja. Akármelyiket is választja, nincs olyan forgatókönyv, amely szerint rendben lenne figyelmen kívül hagyni azokat az eseteket, amelyek nem illeszkednek a hipotézisbe.

Amellett, hogy tudományos szempontból felelőtlenség teljesen figyelmen kívül hagyni azokat a betegeket, akik a hagyományostól eltérő módszereket alkalmazva gyógyították ki magukat a rákból (különösen akkor, ha közös célunk megtalálni a rák gyógymódját), szeretnék kitérni a „hamis remény” kifejezésre. Hamis reményeket táplálni valakiben azt jelenti, hogy nem létező, hamis dolog iránt keltünk reményt benne. Lehet, hogy jelenleg nem tudjuk megmagyarázni a váratlan felépüléssel kapcsolatos eseteket, ám ezek ettől függetlenül még valósak. Ezek a betegek olyan módon gyógyultak meg, amely a statisztika alapján nem volt várható. Ha megértjük ezt a lényeges különbséget, letehetjük a hamis remény keltésétől való félelmünket, és elkezdhetjük tudományosan vizsgálni ezeket az eseteket – a rák gyógyításában szerepet játszó lehetséges kulcselemek után kutatva. A könyvben feltárt kilenc tényező pusztán feltételezés arra vonatkozóan, mi vezethet váratlan felépüléshez. Sajnos évtizedekig tartó randomizált, kvantitatív vizsgálatokra lesz szükség ahhoz, hogy biztosan kijelenthessük, ez a kilenc tényező valóban javítja-e a rákbetegek túlélési esélyeit, vagy sem.

Nem akartam évtizedeket várni, hogy ezeket a fontos feltevéseket megosszam önökkel, ezért inkább úgy döntöttem, közzéteszem kvalitatív kutatásom eredményeit, hogy végre elkezdhessünk arról beszélgetni, miért hagyják figyelmen kívül ezeket az eseteket, és mit tanulhatunk belőlük. Akkor keltenék hamis reményt az emberekben, ha azt állítanám, hogy mindenképpen kigyógyulnak a rákból, ha ezt a kilenc tényezőt figyelembe veszik. Nem állítok ilyesmit. Mindössze arra szeretném felhívni a figyelmet, hogy kutatásaim alapján ez a kilenc leggyakoribb feltételezett oka a betegek váratlan felépülésének.

Most, hogy tisztáztam, nem áll szándékomban hamis reményeket kelteni senkiben, hadd mondjam el, mégis miben reménykedem. Először is, őszintén remélem, hogy más kutatók a lehető leghamarabb elkezdik vizsgálni ezeket a váratlan felépüléssel kapcsolatos feltételezéseket. Továbbá azt, hogy a rákbetegeket és hozzátartozóikat inspirálják a könyvben található igaz történetek, ugyanúgy, ahogy engem is inspirált az első váratlan gyógyulással kapcsolatos eset, amiről hallottam, és vigaszt nyújt számukra a tény, hogy néhányan tényleg minden esély ellenére képesek felépülni a rákból. Ezenkívül remélem, hogy a könyvem arra ösztönzi majd az olvasókat, hogy továbbra is keressék azokat a módokat, amelyekkel javíthatnak egészségükön, akár a rák megelőzése érdekében teszik, akár a hagyományos rákkezelések közepette, akár más lehetőségek után kutatva, mert a kezelések már megtettek minden tőlük telhetőt. A legfontosabbként azonban azt remélem, hogy ez a könyv elindít egy nagyon is időszerű vitát a váratlan felépüléssel járó esetekről, hogy többé ne hagyhassuk őket figyelmen kívül, és elkezdjünk belőlük tanulni.

* * *

Ami a váratlan felépüléssel kapcsolatos eseteket illeti, talán ma még nem értjük, miért gyógyultak ki ezek a betegek a rákból, vagy náluk miért működött az alkalmazott módszer, miközben másoknál nem mindig. Határozott meggyőződésem azonban, hogy ha komolyan tanulmányozzuk ezeket az eseteket – ahelyett, hogy figyelmen kívül hagynánk őket, csak mert nincs rájuk magyarázatunk –, akkor kétféle helyzet állhat elő: a legrosszabb esetben megtudunk valamit a test öngyógyító képességéről, a legjobb esetben pedig megtaláljuk a rák gyógymódját. Egyik eredmény sem következhet be azonban, ha nem veszünk tudomást a váratlan felépüléssel kapcsolatos esetekről. Végül is, hol tartanánk ma, ha Alexander Fleming figyelmen kívül hagyta volna a penészgombát abban a Petri-csészében? Ahogy a történelem már bebizonyította, az anomáliák tanulmányozása nem haszontalan időtöltés. Épp ellenkezőleg, a normálistól eltérő esetek tanulmányozása óriási áttörésekhez vezetett már eddig is – és ebben rejlik az igazi remény.

1.

Az étrend gyökeres megváltoztatása

A táplálékod legyen az orvosságod, és az orvosságod a táplálékod legyen.

HIPPOKRATÉSZ

Hippokratész, a görög orvos, akit a modern orvostudomány alapítójának tartanak, erősen hitt abban, hogy a táplálék képes helyreállítani, újra egyensúlyba hozni és meggyógyítani a testet. Képzeljük csak el, milyen csalódott lenne, ha megtudná, hogy a mai orvosok az orvosi egyetemen töltött négy év alatt{1} mindössze egyetlen egyhetes táplálkozástudományi képzésben részesülnek.1 Még a legutóbbi orvosi vizsgálatomon is el kellett magyaráznom az orvosnak, hogy vegetáriánusként rengeteg kalciumhoz jutok a leveles zöldségekből (a tejen kívül nem tudott mást javasolni), és rengeteg vashoz a hüvelyesekből és tengeri moszatból (ő csak a vörös húst említette). Általában nem arról van szó, hogy az orvosok nem hisznek az ételek gyógyító erejében, inkább arról, hogy soha nem tanultak róla.

Ha az orvosok alaposabban tanulmányoznák a táplálkozásunkat, felfedeznék, hogy valóban igaz a mondás, „az vagy, amit megeszel”, mivel az elfogyasztott táplálék felbomlik, és többek közt sejtekké alakul át a testünkben. Ráadásul, amit megeszünk és megiszunk, közvetlenül hat az erekre és a szövetekre, kisebb-nagyobb mértékű gyulladást okozva, attól függően, mit viszünk be a szervezetünkbe. A legkönnyebben úgy érthetjük meg, mit is jelent ez, ha elképzeljük, mi lenne, ha egy csésze kávét adnánk egy ötéves gyereknek. Körülbelül tíz perc múlva szemernyi kétségünk sem marad, hogy amit megeszünk és megiszunk, közvetlenül hatással van az egészségünkre.

Egészségi állapotunk – valójában az egész életünk – nem más, mint pillanatnyi döntéseink összessége. Ez magában foglalja, milyen ételeket és italokat fogyasztunk, hogyan érzünk, cselekszünk, reagálunk, mozgunk és pihenünk nap mint nap. Az étkezésnek az ad ekkora jelentőséget, hogy tudatos döntés. Cukrozott gabonapelyhet vagy gyümölcsös zabkását választunk reggelire? Gyorsan bekapunk egy mogyoróvajas-lekváros kenyeret, vagy a hosszabb ideig készülő quinoasaláta mellett döntünk? A legtöbb ember nem hiszi, hogy a napi étkezéssel kapcsolatos döntései bármennyit is nyomnak a latban, és ilyen gondolatok kavarognak a fejében: „Tényleg számít ez? Tényleg nagy hatással van az egészségemre az, amit megeszek?” Az általam megkérdezett váratlanul felépülő ráktúlélők – akiknek az élete forog kockán – magasabb szintre emelték ezt a kérdést. Ők ilyesmit kérdeznek maguktól: „Amit eszem, segíthet visszafordítani a rákomat?” Sokuk szerint a válasz: igen.

Miután több száz váratlan felépüléssel járó esetet elemeztem, a rák legyőzésében szerepet játszó egyik kulcsfontosságú tényező, amely újra és újra felbukkan, az étrend gyökeres megváltoztatása. Sőt, az általam vizsgált betegek többsége ugyanazt a négy változtatást hajtotta végre az étrendjén. Mégpedig:

• nagymértékben csökkentették vagy teljesen elhagyták étrendjükből a cukrot, a húst, a tejtermékeket és a feldolgozott élelmiszereket;

• jelentősen növelték a zöldség- és gyümölcsfogyasztásukat;

• bioélelmiszereket, valamint

• tisztított vizet fogyasztottak.

Miután részletesen bemutatom ezeket a változtatásokat, megosztom önökkel két váratlanul felépülő beteg esetét, akik gyökeresen megváltoztatták az étrendjüket, hogy kigyógyuljanak az emlő-, illetve prosztatarákból. Végezetül pedig néhány egyszerű, rákmegelőző étrenddel kapcsolatos lépést ismertetek, amelyeket akár el is kezdhetnek követni.

Nemet mondani a cukorra, a húsra, a tejtermékekre és a feldolgozott élelmiszerekre

A váratlanul felépülő ráktúlélők túlnyomó többsége, akik részt vettek a vizsgálatomban, arról számoltak be, hogy a gyógyulásuk érdekében csökkentették vagy teljesen kiiktatták az étrendjükből az édességet (a cukrot), a húst, a tejtermékeket és a feldolgozott élelmiszereket.

Kezdjük a cukorral. Sok szó esett már a cukor és a rák összefüggéséről, és nem ok nélkül. Vitathatatlan tény, hogy a rákos sejtek sokkal gyorsabban fogyasztják (azaz metabolizálják) a cukrot – glükózt –, mint a normálisan működő sejtek. Pont ez tesz lehetővé bizonyos PET-vizsgálatokat (pozitronemissziós tomográfia), minek során a vizsgálat előtt a beteggel megitatnak egy pohár kontrasztanyagot, ami ez esetben glükóz, a berendezés pedig kimutatja, hol metabolizálja azt a leggyorsabban a beteg szervezete. Ahol ilyen „glükózgócpontok” kialakulnak, ott nagy valószínűséggel rákos elváltozás található. Bár a kutatók még mindig nem tudják biztosan, hogy a magas cukortartalmú étrend okoz-e rákot, annyi már bizonyos, hogy ha a rákos sejtek már megjelentek a szervezetben, tízszer-ötvenszer annyi cukrot fogyasztanak, mint az egészséges sejtek.2 Éppen ezért a rákos betegek számára logikus lépésnek tűnik elhagyni a lehető legtöbb finomított cukrot az étrendjükből, hogy ne „etessék” a rákos sejteket, és inkább a gyümölcsökben, zöldségekben megtalálható természetes glükózból fedezni szervezetük szükségleteit. Tudva, hogy egy átlagos amerikai naponta 20–22 teáskanálnyi mennyiségnek megfelelő cukrot fogyaszt – miközben legfeljebb 6–9 teáskanálnyi a javasolt mennyiség3 –, bőven van min javítani, függetlenül attól, rákbetegséggel küzd-e az ember, vagy sem.

A rákos sejtek és a cukor közötti kapcsolatot az 1920-as években fedezte fel először egy Otto Warburg nevű orvos. Felfedezéséért, miszerint a rákos sejtek másképp jutnak energiához, és másképp lélegeznek, mint az egészséges sejtek, Nobel-díjat kapott. Egészen pontosan azt vette észre, hogy a rákos sejteknek szokatlanul nagy mennyiségű glükózra van szükségük ahhoz, hogy energiához jussanak, és emellett oxigén hiányában lélegeznek (azaz „anaerob” légzést végeznek). Az egészséges sejtek ezzel szemben kevesebb glükózzal is beérik, melynek lebontásához oxigént használnak fel („aerob” légzést végeznek). Ami igazán érdekes, hogy a rákos sejtek akkor is anaerob módon lélegeznek, amikor rengeteg oxigén áll a rendelkezésükre. Dr. Warburg ebből azt a következtetést vonta le, hogy a rákos sejtek mitokondriuma nem működik megfelelően, mivel az egészséges sejtek légzése ezen keresztül zajlik. Ne essenek kétségbe, ha most szorongva emlékeznek vissza a középiskolai biológiaórákra – a lényeg egyszerű: a rákos sejtek másként viselkednek, mint az egészségesek, és az egyik legfontosabb eltérés, hogy rengeteg cukorra van szükségük a működésükhöz. Ezért a finomított cukrok elhagyása az étrendből segíthet „kiéheztetni” a rákos sejteket.

Ron egy olyan váratlanul felépülő ráktúlélő, aki a gyógyulása reményében megváltoztatta az étrendjét, egész pontosan teljesen elhagyta belőle a cukrot. Ronnál ötvennégy éves korában prosztatarákot diagnosztizáltak. A vérvizsgálatok eredménye prosztatarákra utalt (6‑os Gleason-érték és 5,2-es PSA-szint), és tizenkét szövettani mintából kettő rákos elváltozást mutatott. Ezért orvosai azonnali műtétet és a prosztatája teljes eltávolítását javasolták. Ron azonban nem sokkal korábban hallott valakiről, aki a táplálkozása megváltoztatásával gyógyította ki magát a rákból, és először ennek a lehetőségnek akart utánajárni. A vidéki városban, ahol Ron élt, nem talált sem integratív szemléletű onkológust, sem táplálkozási szakértőt, akikkel beszélhetett volna erről, ezért témába vágó könyveket és cikkeket kezdett el olvasni, amelyekből megtudta, hogy a rákos sejtek sok cukrot fogyasztanak, és hogy sok tipikus amerikai étel, mint például a fehér kenyér, sok cukrot tartalmaz. Néhány hetes intenzív kutatás után Ron úgy döntött, kis időre elhalasztja a műtétet, és inkább gyökeresen megváltoztatja az étrendjét:

Talán a rák volt a legjobb dolog, ami történt velem, mert mindig is nagyon érdekelt a fitnesz, de nem igazán étkeztem megfelelően. Cukorfüggő voltam a javából… [Azért, hogy megszabaduljak a ráktól,] kiiktattam az étrendemből a cukrot és minden fehér dolgot. Nem ettem krumplit, fehér kenyeret – ilyesmiket. És sok zöldséget fogyasztottam, rengeteg káposztalevet ittam, amit a mai napig fogyasztok, de már nem olyan gyakran, mint tehetném… A ráksejtek anaerob légzést folytatnak… ezek a sejtek nitrogénnel táplálkoznak. Ha megszakítjuk a [glükóz]utánpótlást, a rák nem éli túl.

Miután Ron változtatott az étrendjén, a PSA-szintje kevesebb mint egy év alatt az egészséges 1,3-as szintre csökkent, és sikerült elkerülnie, hogy műtéti úton eltávolítsák a prosztatáját, ami negatívan befolyásolhatja a vizeletürítést és a szexuális működést. Ron már több mint hét éve rákmentes.

Jegyzetek

Bevezető

1 American Cancer Society, „Pancreatic Cancer Survival by Stage”, http://​www.​cancer.​org/​cancer/​pancreatic​cancer/​detailed​guide/​pancreatic-cancer-survival-rates, utolsó letöltés: 2013. szeptember 11.

1. Az étrend gyökeres megváltoztatása

1 K. M. Adams et al., „Nutrition in Medicine: Nutrition Education for Medical Students and Residents”, Nutrition in Clinical Practice: Official Publication of the American Society for Parenteral and Enteral Nutrition 25, no. 5 (October 2010): 471–480.

2 O. Warburg, The Metabolism of Tumors (London: Constable, 1930); O. Warburg, „On the Origin of Cancer Cells”, Science 123, no. 3191 (February 24, 1956): 309–314.

3 R. K. Johnson et al., „Dietary Sugars Intake and Cardiovascular Health: A Scientific Statement from the American Heart Association”, Circulation 120, no. 11 (September 15, 2009): 1011–1020.

{1} Magyarországon hat év. (A szerk.)