Gisèle Pelicot
Judith Perrignon

HIMNUSZ
AZ ÉLETHEZ

NEM AZ ÉN SZÉGYENEM

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gisèle Pelicot, Un hymne à la vie, Flammarion, 2026

Copyright © Gisèle Pelicot, 2026

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Hungarian translation © Mihancsik Zsófia, 2026

Hungarian edition © Open Books, 2026

Borítófotó © Pascal Ito

Fordította Mihancsik Zsófia

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

A borítót az eredeti alapján készítette Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-650-9

1

Mindig előző este terítek meg a másnapi reggelihez. Elrendezem az asztalon a csészéket, tányérokat, evőeszközöket, szalvétákat, aztán a mézet és a lekváros csuprokat. Mintha így túljutnék az éjszakán, amitől mindig féltem, és előrehoznám a következő nap harmóniáját. Már csak a vajat kell majd elővenni, bekapcsolni a vízforralót, várni, hogy a kávé és a pirítós illata betöltse a levegőt. És akkor minden rendben lesz.

Így azon az estén is mindent előkészítettem. Még Dominique ruháit is elővettem. Nevezzük Dominique-nak. Én sohasem hívtam így, jobban kedveltem a becenevek gyöngédségét, így lett Doumé, aztán Mino, aztán már nem tudtam, hogyan nevezzem meg. Azt mondtam, Monsieur. Monsieur Pelicot. Most, hogy megírom a történetünket, a keresztnevén fogom hívni. Kikészítettem a palackzöld bársonynadrágját, a rózsaszín Lacoste pólót, amit a gyerekeitől kapott. Másnap reggel kellett megjelennünk a rendőrkapitányságon.

A megjelölt időpont 9 óra 30 perc volt. Megittuk a kávénkat, és közben az RTL híreit hallgattuk. A Covid-járvány megint teljes erővel tombolt világszerte. Újabb korlátozások léptek életbe. A szemközti konyhaablakon át az eget bámultam, szép idő volt, hosszú sétát javasoltam délutánra, mintegy szembeszegülésként a kormány utasításaival, és persze ellenszerként a reggeli idézésre. Dominique velem szemben ült, nem felelt. Megjegyeztem, hogy Michel bátyám már hatvankilenc éves lenne, mert november 2-a volt. Felsóhajtott, nem szereti a novembert, mondta, sohasem volt jó hónap, amivel valószínűleg a várhatóan ránk zúduló számlákra és fizetési felszólításokra utalt. Így hát a szellemeim és a pénzügyi gondjaink rövid ideig ott lebegtek a konyhában. De mindig is velük éltünk együtt. És bizonyos értelemben összeforrasztottak minket. Dominique elment zuhanyozni, én leszedtem az asztalt. Az indulás pillanatában még felvett egy dzsekit, amely egyáltalán nem illett a ruhadarabokhoz, amelyeket előkészítettem. Megmondtam neki. Megvonta a vállát. Az én autómmal mentünk. Ő vezetett a carpentras-i rendőrkapitányságig.

Két hónappal korábban Dominique-ot elkapta a Leclerc áruház biztonsági őre, amint befényképezett három nő szoknyája alá. Én éppen a lányunknál, Caroline-nál és a férjénél, Pierre-nél voltam Párizs mellett, vigyáztam az unokámra az iskolakezdésig. Aztán hétvégén elmentünk néhány napra az Île de Ré-i házukba. Ott hívott fel Dominique, a hangja szokatlanul izgatott volt. Azt dadogta, hogy elvesztette a mobilját, vásárolt egy újat, de hogy aktiválni tudja, szüksége van a kódra, amit az én számomra küldetett el. Megadtam neki, de hirtelen minden olyan rendetlennek tűnt ennél a módszeres és rendszeres embernél. Amikor néhány nappal később kijött elém az állomásra, úgy láttam, lefogyott. Otthon aztán könnyekben tört ki. Azt mondta, nem akar elveszíteni. Nyomban a papa jelent meg előttem a mama halálakor. A férfi, aki ott sír a fejemben, az az én zokogó apám, és hiába vagyok mellette, nem tudom megvigasztalni. És amikor Dominique-ot sírni láttam, mindig attól féltem, hogy beteg, hogy a rák visszatért, és elragadja tőlem.

Amikor végül bevallotta, hogy egy hete elvesztette a fejét a carpentras-i Leclerc-ben, befilmezett szoknyák alá, a rendőrségen kötött ki, és elkobozták a telefonját meg a számítógépét, szomorú voltam, de megkönnyebbültem. Szörnyű volt elképzelni, amint a férjem követi azokat a nőket, elviselhetetlen volt agresszornak látni őt, de a félelmeimhez képest, amelyek minden drámát a halálhoz mértek, az ügy nem volt jóvátehetetlen. Aznap tehát azt mondtam neki, hogy az ügy köztünk marad, beleegyeztem, hogy nem beszélek róla a gyerekeknek, akiknek ez fájdalmat okozna, és hogy nem hagyom el, de bocsánatot kell kérnie a lefilmezett nőktől, feltétlenül pszichológushoz kell fordulnia, és hogy nem lesz következő alkalom, különben elmegyek. Megígérem, hogy többé nem fordul elő, bizonygatta. Nem fogom elfelejteni, amit tett, ez figyelmeztetés volt, de mire? Nem tudtam. Azt akartam, hogy az élet menjen tovább a mi kis kék zsalugáteres sárga házunkban, dél-franciaországi nyugdíjas visszavonulásunk díszletei között. A medencét befedtük. A leanderek már nem virágoztak. Közeledett az ősz.

Október közepén visszatértem Párizsba, ezúttal azért, hogy vigyázzak David fiam gyerekeire, mert neki egy kisebb műtéten kellett átesnie. Bármikor megkértek, mentem, hogy vigyázzak az egyik vagy a másik unokámra. Az iskolai szünetek naptára az én naptáram is lett. Váratlan helyzetekben is rohantam hozzájuk. Én voltam Maminou, a mobil nagymama. Nem féltem attól, hogy megöregszem, tudtam, hogy ez kiváltság. Davidéknál sok időt töltöttem az unokáimmal, a két kislánnyal. Charlize minden reggel makacsul megtagadta, hogy tréningruhán kívül mást is felvegyen. Clémence, az ikertestvére szeretett változatosan öltözködni, és imádta a hercegnős ruhákat. Kilencévesek voltak, én kilencévesen vesztettem el az anyámat.

Azon a reggelen nem hallottam, hogy cseng a telefon. Egy teniszpálya lelátóján ültem, Charlize rohant minden labda után, Clémence és én a tekintetünkkel követtük. A tenyerese sokat javult. Nem fogadott hívás, állt a kijelzőn. A szám nem szerepelt a névjegyzékemben. Valamivel később visszahívtam.

– Jó napot, innen hívtak engem?

A férfi bemutatkozott:

– Laurent Perret helyettes őrmester vagyok a carpentras-i kapitányságról. Néhány hete kihallgattuk a férjét, tudja, miről van szó?

– Igen – feleltem –, a férjem mindent elmondott.

A válaszom győzelemként visszhangzott bennem, maga volt az átláthatóság és a bizalom egy idős házaspár szívében. Hozzátettem, hogy ötven éve élek ezzel az emberrel, és sohasem követett el ellenem semmiféle aljasságot.

– Mikor jön vissza?

– Október 21-én. Megkereshetem önöket, mihelyt hazaérek.

– Nem, nem, sok a munkánk. Jöjjön be november 2-án a férjével együtt.

Elérkezett tehát a november 2-a. Dominique-nak semmi oka nem volt rá, hogy zokogjon, mint a papa a mama halálakor. „Ne aggódj, az egész csak formalitás”, mondtam neki, miközben leállítottam az autót a kapitányság előtt. Modern, igénytelen kis épület volt, sárga, mint a házunk, Provence kedvenc vakolatszíne. Bementünk, arcunkon a világoskék négyszögletes maszkokkal, amelyek akkor már a bolygó minden arcát takarták. Alighogy bejelentkeztünk a recepciónál, egy rövid hajú férfi hajolt át a kapitányság első emeleti mellvédjén.

– Elsőként Monsieur Pelicot-t kérem, önt majd utána, asszonyom – szólt le nekünk.

Ő volt Perret őrmesterhelyettes. Dominique felment az öltözékéhez nem illő dzsekiben, anélkül, hogy visszanézett volna. Nem sokkal később a rendőr újra megjelent, és intett, hogy csatlakozzam hozzá. Én is felmentem a lépcsőn, könnyed léptekkel. Azt hittem, Dominique is ott lesz az irodában. Nem volt ott. Az őrmesterhelyettes leültetett magával szemközt, de elég messze az íróasztalától ahhoz, hogy levehessem a maszkomat. Én azonnal bocsánatkérésekben törtem ki a férjem tette miatt. A velem szemben ülő férfi magas volt, izmos, széles vállú, erőteljes arcvonásaival tökéletesen megtestesítette a tekintélyt, és mégis volt abban valami gyengédség és óvatosság, ahogy velem viselkedett. Kérte, hogy mondjam meg a nevem, és azt is, hogy mikor és hol születtem: 1952. december 7-én Willingenben, Németországban. Lánykori nevem: Guillou. Szüleim neve: Yves Guillou és Jeanne Prot. Megkérdezte, hogyan ismerkedtünk meg, anyám nővérénél, feleltem, 1971 júliusában, és hozzátettem, hogy szerelem volt első látásra. Megkérdezte, hogyan jellemezném a férjemet.

– Kedves, figyelmes. Szuper pasi, ezért vagyunk még mindig együtt.

Megkérdezte, összejárunk-e a barátainkkal. Azt feleltem, hogy gyakran meghívjuk őket, és amikor arra kért, írjam le, hogy néz ki egy ilyen este, azt mondtam, hogy nincs megszokott rutin, nem vagyunk mi kis öregek. Megkérdezte, hány órakor szoktam lefeküdni, és hogy egyszerre-e a férjemmel, meg hogy le szoktam-e pihenni délutánonként. A kérdései kissé megleptek.

– Járnak-e szvingerpartikra?

Ezt végképp nem értettem. Hallottam magam, amint azt mondom, hogy nem, soha, micsoda borzalom, hallottam, hogy azt dadogom, a párcsere számomra elképzelhetetlen. Nem viselném el, hogy mások hozzám érjenek. Szükségem van érzelmekre. Megkérdezte, hogy szerintem ismerem-e elég jól a férjemet ahhoz, hogy ne tudjon semmit eltitkolni előlem. Igen, feleltem.

– Fotókat és videókat fogok mutatni önnek. Nem fognak tetszeni.

Úgy éreztem, van valami a hangjában, nem egyszerűen zavar, inkább a veszély és a védelmezés furcsa keveréke. Tájékoztatott, hogy Dominique-ot az imént őrizetbe vették erőszakos közösülés minősített esete és káros szerek használata miatt. Azt hiszem, elsírtam magam. Odamentem az íróasztalához. Feltettem a maszkot. Elővett egy fotót, felém nyújtotta. Egy nő harisnyatartóban feküdt az oldalán. Egy fekete férfi feküdt mögötte, és beléhatolt.

– Ez ön a fotón.

– Nem, ez nem én vagyok.

Elővettem a szemüvegemet, ő meg egy újabb fotót. Ugyanaz a nő háton fekve, mellette egy tetovált férfi.

– Ez ön.

– Nem.

Nem ismertem fel ezeket az embereket. Sem ezt a nőt. Az arca petyhüdt volt. A szája lefittyedt. Mint egy rongybaba.

Egy harmadik fotó. A férfi nem vette le a tűzoltópulóverét.

Nem hallottam, mit mond a rendőr. Vagyis hallottam, de nem tartozott rám. Mint egy távoli visszhang. Ez az önök hálószobája. Ezek ugye az önök olvasólámpái?

Na és? Nem én fekszem tehetetlenül azon az ágyon. Ez egy fotómontázs. Olyasvalaki műve, aki haragszik Dominique-ra. Még tegnap este is azt mondta nekem, amikor a Covid miatt egy lélegeztetőgépre kapcsolt nőt láttunk a tévéhíradóban, mennyire fájna neki, ha így kellene látnia engem.

Az őrmesterhelyettes egy számot közölt. Ötvenhárom férfi járt nálunk, hogy megerőszakoljon engem. Vizet kértem. Az ajkam megdermedt. Egy pszichológus jött be az irodába. Fiatal nő. Nincs rá szükségem. Nagyon messze vagyok, még ha vele egy szobában is. Biztosan tudom, hogy boldog vagyok, hogy boldogok vagyunk. Csaknem ötvenévnyi házasság. És még mindig tisztán látom magam előtt a találkozásunkat. A mosolyát. Félénk tekintetét. Vállig érő göndör haját. Kék pulóverét. Szeretni fog engem. Az agyam leállt, ott, Perret helyettes őrmester irodájában.

2

1971 júliusa volt. Néhány napot Andrée nagynénémnél töltöttem a nyaralásom alatt, aki épp akkoriban vesztette el váratlanul a férjét. Meg akartam vigasztalni, ahogy ő is mindig megvigasztalt engem. Hamarosan szóba hozta a fiatal Dominique-ot, akit néhány napja fogadott fel. Most, hogy a bácsikám eltávozott, neki és a fiának szüksége volt segítségre a kis villanyszerelő vállalkozás működtetéséhez. Közvetlenül a házuk mellett ott volt a Gagneux cég, a műhely, amelynek fahomlokzatát újdonságokat és mindenféle berendezéseket hirdető reklámtáblák borították. A vidék modernizációja javában zajlott. „Van munka bőven”, mondta a nagynéném.

Ráismertem benne a hozzánk hasonló emberek néma fájdalmára, a továbblépés kötelezettségére, de anyám tejfehér bőrére is, aki kilenc éve halt meg kétlépésnyire onnan. Figyeltem a mozdulatait, a hangját, a hasonlóságokat, egy nővér tükörképeit, a kedvenc nővérét, aki szinte ikertestvér volt, olyan közel álltak egymáshoz, örök cinkosok. Visszatértem gyerekkorom tájaira, bánataim és örömeim zavaros forrásaihoz. És hallgattam, amint az új alkalmazottról mesél nekem, aki már az unokatestvéremmel együtt jár elektromos berendezéseket felszerelni a környező gazdaságokba. Fogok vele találkozni, ígérte, munka után egy ideig még velük marad. Talán vacsorára is. A piros Citroën 2CV-ja ott állt a ház előtt, a Châtillon-sur-Indre és Azay-le-Ferron felé vezető úton. Ezen a környéken semmi rossz nem történhetett velem.

Ha le akarjuk írni a vidéket, oda kell képzelnünk a kastélyokat a táj szinte minden pontjára, ezeket a hol fényűző, hol düledező épületeket, amelyekre rá lehet látni az útról vagy a vonatból; a kapuik mintha más századokra, más világokra nyílnának. Egész gyerekkoromban ezeknek az üres kastélyoknak a tövében futkároztam. Nem hiszem, hogy valaha is arról álmodoztam volna, hogy királykisasszony vagyok, vagy történeteket találtam volna ki a szőke királyfiról, még akkor sem, ha Azay-le-Ferron kastélyának csúcsos tornyú kerek bástyái mintha egyenesen egy meséből vagy egy kislányoknak szóló képeskönyvből kerültek volna elő. Tudtam, honnan jövök. Nagyanyámmal ott lépkedtem a kecskék és a kutya mögött, néztem, hogyan készíti a sajtot a pincében, hogyan veszi ki a forró, vizes ruhákat a mosóteknőből, hogyan teszi fel a talicskára, hogy elvigye a mosókonyhába mángorolni. Ittam a Miot-t, ezt a víz-cukor-bor keveréket, amibe kenyérdarabkákat mártogattunk, amikor szüretelni segítettünk a lovunkkal. A Le Chatelier tanyán élő parasztok, Marie és Roger Prot kisunokái voltunk.

A nyarakat náluk töltöttük a mamával. A kiságyamból minden reggel hallottam az ács nagyapám hangját, amint kávéval kínálja a munkásokat, hallgattam a felnőttek megnyugtató jövés-menését, ami jelenlétüket, szerepüket, gyengédségüket jelezte. A konyhában, a hosszú asztalon ott állt a vastag szeletekre felvágott nagy, négykilós kenyér, ott volt a gőzölgő kávéfőző, a túró és a frissen szedett őszibarack. Azt hiszem, ez az asztal lebeg a szemem előtt, amikor ma én is megterítek a reggelihez, belém ivódott a képe, ahogy azoké a vendéglapoké is, amiket a régi faasztalok alá rejtettek, és ünnepnapokon kihúzták őket. Szeretném, ha minden örökké így maradna. Az emlékeimben még mindig ott kukorékol egy kakas. És a napfény beszűrődik a zsalugáterek résein.

Ennek a közegnek elmosódottá és festőivé kellett volna válnia, a nyaralások távoli emlékévé. A huszadik század fordulóponthoz ért. A második világháború lassacskán távolodott, mély csend övezte. A fiatalok már elmentek a városokba és a környékükre, ahogy a mama és több bátyja és nővére is. A vidéki földterületek átrendeződése hamarosan a nagybirtokok kialakulásához vezet, és eltünteti a sok földművest a maga kis parcellájával együtt, amiket még mindig sövények, bozótok és sziklás rézsűk borítanak, ahol kígyók rejtőzködnek. Hamarosan a pék vagy a hentes furgonja se jön már, akik dudálva érkeznek meg a faluba, mielőtt leállítanák a motort, és kinyitnák a csomagteret. A metilénkékben kimosott és száradni a napra kiterített durva lenvászon lepedők a bolhapiacon végzik. Mi mégis odaköltöztünk 1957-ben, fordítva mozogtunk, mint a világ. Az élet folyása megfordult.

Ötéves voltam, Michel hat, ebben az életkorban már rögzülnek az emlékek. A szüleink kibéreltek egy hideg házat, minden bizonnyal a kastély egyik melléképületét. Csak az első emeletet használtuk, egy sor nagy szoba, magas mennyezettel és hatalmas kandallókkal. Hátul meg a konyha. Fürdőszoba nem volt, csak mosdótál és kancsó, a vizet télen megmelegítettük, nyáron meg kitettük a nagy lavórt a napra. Elég volt csak átszelni a mezőt, ha meg akartuk látogatni Jeanne nagynénémet. A nagyszüleink is mindössze néhány percnyire laktak. A ház az azay-le-ferroni kastélyhoz vezető főutca végén állt.

A park gondnoka jól ismert bennünket, Michelt, engem, az unokabátyáinkat és unokanővéreinket. Nézte, amint végigmegyünk az utcán, a zsebünk mélyén a centime-jainkat csörgetve, megállunk Tanchoux mama vegyesboltjánál, és kijövünk édességgel teli szájjal vagy az ujjunk hegyére ragadt robbanó cukorkával, majd bemegyünk a birtokra. A francia módra, szabályosan kialakított kerti sétányokon játszottunk, vagy a környező ösvényeken, mezőkön futkároztunk. Úgy léptünk át határokon és korszakokon, hogy észre sem vettük, és semmit sem értettünk az emberek megosztottságából, sem a háborúikból, amelyekbe a papa, a hivatásos katona örökké bevonult, így csak rövid eltávozások erejéig volt mellettünk.

Viszont meg tudtuk különböztetni a környékbeliek Citroën 2CV-ját és 4CV-ját, a leggazdagabbak DS-ét, amelyek ott parkoltak az azay-le-ferroni cukrászda előtt. A cukrászda a millefeuille-éről volt híres, meg a dinnye formájú süteményéről, a híres „mandulás dinnyé”-ről, mindig angolkrémmel tálalva. Azt is tudtuk, hogy a nagyanyánk miért hord fekete ruhát, noha a nagypapa még élt. Nála voltam mamával azon a napon, amikor az egyik nagybátyám jött a hírrel, hogy Micheline meghalt. Vörös volt a szeme, a két fia ott volt mellette, a párnáját szorongató két kisfiú. A nővérük megégett, amikor az anyjuk alkoholt melegített, hogy megkopasszon egy tyúkot, és a folyadék ráömlött a kislányra, már a kórházba szállítást sem élte túl. Micheline meghalt. Közülünk való volt, rövid barna hajú kislány. Nem a kedvenc játszótársam, nagyobb volt nálam, tizenkét éves, de közülünk való. Másnap a nagyanyám feketébe öltözött, egész hátralévő életére. És körülöttünk minden, a fák, a mezők és a kastélyok lettek a tanúi annak, hogy magunkba tudjuk fojtani a könnyeinket. De mindenekelőtt azt tudtuk, hogy a mama beteg.

Néha bement a kórházba, sápadtan és lefogyva jött vissza, mentősök tolták hordágyon. Mindig attól féltem, hogy leesik róla, végiggurul a földön, és sohasem tér vissza hozzánk. Egy nap iskolába menet az unokatestvéreim kimondták a „rák” szót, valaki másról beszéltek, de a szó megmaradt bennem, lehetséges magyarázatnak hangzott, és halálos ítéletnek. És nagymama nemsokára felült a biciklijére, és eljött hozzánk, hogy gondoskodjon mindenről, rólunk is, de főként a mamáról. Minden reggel láttam, ahogy megérkezik, és minden este, ahogy elmegy a gyászruhájában. A mama nem sírt, legalábbis előttünk soha. Így hát én sem sírtam. Egyszer hallottam, hogy felsikolt. Minden érintés fájdalmat okozott neki. Nem lehetett többé megérinteni. Néztem, ahogy nagyanyám hosszú fehér pamutcsíkokat teker le, amelyeket a mama válla mögött rögzített. A medencéje be volt gipszelve. A rák megtámadta a csontjait. Az ágyát átvitték a konyhába az ablak mellé, hogy sohase legyen egyedül. Mellette ott állt a piros dekorlemezzel borított asztal. Rajta a Telefunken rádiókészülék. És mindenütt a Miror illata. Hélène, a takarítónő azzal fényesítette a réztárgyakat, amelyeket a papa hozott Algériából, amikor ott állomásozott.

Ezek az emlékek még elevenen éltek bennem, amikor azon az 1971-es nyáron meglátogattam a nagynénémet. Minden porcikám remegett. Minden felkavarodott bennem. A múlt magába szippantott, ott volt benne a boldogság és a tragédia, mintha az életem már le is játszódott volna. És akkor Dominique belépett a konyhába. Aznap megcsípett egy darázs a két szemem között, keringett bennem a mérge, feldagadt a szemhéjam, úgyhogy ázsiainak nézett. Nekem meg a vállára omló fürtjeiről és a breton ingéről a híres énekes, Julien Clerc jutott eszembe.

Késő estig ott maradt a nagynénémnél, láthatólag halogatta, hogy hazainduljon a szüleihez Châtillon-sur-Indre-be. Szerette a családomat, amely bizonyára azt a melegséget nyújtotta neki, amelyet korábbról nem ismert. Kárpótlást keresett náluk, gyengédséget. Én is.

Tizenkilenc éves voltam. Már Párizsban éltem az apámmal, a fivéremmel és a mostohaanyámmal. Titkárnőként dolgoztam egy banki csekkeket előállító nyomdában. Így hát én az ő szemében egy párizsi lány voltam, mindazzal együtt, amit vidéken beleértenek a szóba. De valójában két kamasz voltunk, akiket nagyon fiatalon belöktek a munka világába. És az is közös volt bennünk, hogy gyerekkorunkban mindketten ezen az indre-i vidéken horzsoltuk le a térdünket. A félénksége megnyugtatott. Gyakran elpirult. Semmi nem volt benne a magabiztos fiatalemberből. Én még nem ismertem a szerelmet, de még csak a flörtöt sem. És éreztem, hogy szeretni fog engem. Az, hogy ott, Andrée-nál találkoztam vele, jel volt, egy jel a mamától, hogy véd engem, hogy ez a férfi szeretni fog engem, és az életem ott nyeri vissza az értelmét, ahol korábban elveszítette.