SZUZUKI SUNRJÚ

ÚTON
ÖNMAGADHOZ

A zen élet tanításai

Válogatta és szerkesztette:

Dzsirjú Rutschman-Byler és Szódzsun Mel Weitsman

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Shunryu Suzuki: Becoming Yourself – Teachings on the Zen Way of Life
San Francisco Zen Center, 2025

Selected and edited by Jiryu Rutschman-Byler and Sojun Mel Weitsman

Copyright © 2025 by San Francisco Zen Center

Borítóterv © Shannon Nicole Plunkett

A borító Szuzuki Sunrjú King of Samadhis nevű
kalligráfiájának felhasználásával készült.

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Farkas Nóra

Ellentétben a korábbi magyar kiadásokkal
a szerző nevét a japán gyakorlatnak megfelelően,
vezetéknév‑keresztnév sorrendben tüntetjük fel.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Laik Eszter

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-585-4

TARTALOM

Bevezetés

ÖNMAGADKÉNT ÜLNI

Megosztozni az érzésen

Az egész testtel összpontosítani

Mindent magadban foglalni

Egyszerűen önmagadként ülni

Ne próbálj meg rájönni, ki vagy!

Megérteni a tudatodat

Rátalálni önmagadra

Ne tégy egy másik fejet a saját fejedre!

Buddha-természet

A nagy bölcsek te magad vagy

Önmagamnak lenni buddhista öltözetben

Gondot viselni önmagadra

Nem-én

Kérdések a dühről és arról, hogy csak önmagunk legyünk

Kérdések az ülésről

ZEN A MINDENNAPI ÉLETBEN

Harmónia

Problémák

Tisztelet

Humor

Vágy

Pénz

Természetesség

A bőröd a ruha

Kis tudat és Buddha‑tudat

A garuda-megkülönböztetés

Minden nap egy jó nap

A ZEN ERKÖLCS SZELLEME

Természetünk az erkölcs

Egyszerűen csak önmagadnak lenni

Az erkölcsi szabályokon túl

„Meg fogom tenni!”

Csak egy utad van, amin járhatsz

A zazen a szabályok összessége

Nagy erőfeszítés

Ideál és valóság

Nincsenek szabályok

FÜGGELÉK

A TIZENHAT BÓDHISZATTVA-FOGADALOM

A szerkesztőktől: a tizenhat fogadalom

Menedékvétel Buddhában

A Három Ékkő három értelmezése

A három tiszta fogadalom

A tíz tiltó előírás

Ne ölj!

Ne árulj bódító italokat!

Ne gerjedj haragra!

SZUZUKI SUNRJÚRÓL

Férjem, Szuzuki Sunrjú

Miért jöttem Amerikába?

Köszönetnyilvánítás

Forrásjegyzék fejezetenként

BEVEZETÉS

A lényeg, hogy megtanuljuk, hogyan legyünk önmagunk, hogyan legyünk emberek pont úgy, ahogyan egy kő teljesen kő.

ÖNMAGADDÁ VÁLNI

Szuzuki Sunrjú rósi tanításait tekinthetjük úgy, mint amelyek mind egyetlen dolog irányába mutatnak, és ez az „önmagunkká válás” gyakorlata.

Ez némi magyarázatot igényelhet.

Azt még könnyű megmagyarázni, hogy Szuzuki rósi mit nem ért ez alatt. Nem azt sugallja, hogy az önmagadról kialakított képedet kell tökéletesre csiszolnod, sem azt, hogy valamilyen egyedi stílust kellene kialakítanod, amelyet aztán mások felé közvetíthetsz. Nem is úgy érti, hogy meg kell tanulnod annak lenni, akinek mások gondolnak, vagy akár akinek te gondolod magad, vagy akinek azt hiszed, hogy lenned kellene. Nem úgy érti, hogy meg kellene próbálnod tisztázni, ki is vagy valójában. Ne próbálj meg rájönni, hogy ki vagy.

Nagyobb nehézségbe ütközik megmagyarázni, hogy Szuzuki rósi pontosan mit is ért ez alatt. Ennek oka, hogy az „önmagunkká válás”-t nem puszta gondolatként kell felfogni, hanem életformaként megpróbálni. Az „önmagunkká válás” nem valamely elképzelés, amit magunkévá kell tenni, és nem is egy elérendő állapot. Olyasvalami ez, amit a mindennapi életünk közepette folyamatosan, kézzelfoghatóan gyakorolhatunk.

Ahelyett, hogy valamiféle magyarázatot kínálna fel nekünk, amelyen elgondolkodhatunk, Szuzuki rósi újra meg újra egy gyakorlatra mutat rá, amit végeznünk kell. „Önmagaddá válni – mondja – a »csak ülni« gyakorlata.” Ahogy együtt ülünk, az segít abban, hogy önmagaddá válj. Egyszerűen csak önmagadnak lenni – ez az, amit a „csak ülni” jelent.

A „csak ülni” a teljes szívvel létezés gyakorlata: úgy lenni, ahogy vagyunk, egyik pillanatról a másikra, bármi történjék is. A mély kapcsolódás gyakorlata ez, hogy megtapasztaljuk, milyen érzés élőnek lenni a bennünket körülvevő környezetben, hogy aztán ebből a kapcsolódásból előreléphessünk az életünkben. A „csak ülni” azt a hagyományos meditációs gyakorlatot jelöli, amely során mozdulatlanul és egyenesen ülünk egy fekete párnán, de tágabb értelmében egyszerűen arról szól, hogy megnyíljunk az életünkre, bárhol legyünk is.

Ha az erdőben vagy – így tanítja Szuzuki rósi –, a „csak ülni” azt jelenti, hogy eggyé válsz az erdővel. A konyhában vagy az autóban ülve a „csak ülni” – vagy „önmagaddá válni” – azt jelenti, hogy eggyé válsz az érzéssel. Ha boldog vagy, azt jelenti, hogy eggyé válsz a boldogsággal; ha küzdelmek közt vagy, akkor pedig azt, hogy átadod magad és teret adsz annak az aktuális érzésnek, hogy életben vagy, és éppen küzdesz.

Szuzuki rósi tanítása szerint a gyakorlás ezen útja nem csak azért mérhetetlenül értékes, mert több könnyedségre, örömre, teljességre és szeretetre nyit meg bennünket az életünkben, habár csakugyan megteszi mindezt. Az „önmagunkká válás” gyakorlása azért is értékes, mert a „bódhiszattva-fogadalmak”,{1} vagyis az együttérző, jótékony cselekedetek buddhista etikai alapelvei természetesen és közvetlenül ebből fakadnak. Megmutatja az utat az igazán gondoskodó és nem ártó élet felé, amely nem holmi merev ideológia vagy rögzített erkölcsi kódex iránti elkötelezettségre épül, hanem a velünk születetten szeretetteljes és egymással összekapcsolódó szívünkkel való folyamatos, hiteles kapcsolatunkra. Önmagadnak lenni: ez az útja, hogy betartsd a fogadalmakat.

SZUZUKI RÓSI

Mire az ötvenöt éves zen buddhista pap, Szuzuki Sunrjú 1959 májusában kopasz fejjel és szerzetesi ruhában kiszállt a repülőgépből San Franciscóban, hogy frissen érkezettként azonnal egy japán–amerikai zen buddhista gyülekezetnek viselje gondját, a buddhizmus már sok évtizede jelen volt a Nyugaton, de a kulturális fősodorba még nem hatolt be. Kortársai, köztük őszentsége, a dalai láma és Thích Nhất Hạnh tanításai – akiket végül Szuzuki rósival együtt a buddhizmus világszintű óriásaiként ismertek el –, ekkoriban még alig tettek szert ismertségre a Nyugaton, ahol általában véve a buddhizmus, a tudatos jelenlét (mindfulness), a zen és hasonló fogalmak az egyetemeken és az ázsiai bevándorlók közösségein kívül nagyrészt ismeretlenül csengtek. Senki sem tudhatta azon a napon, amikor Szuzuki gépe földet ért San Franciscóban, hogy mekkora változás áll be ezen a téren, és milyen mély nyomot hagy majd a kulturális tájképen ez az alázatos zen pap, jóllehet eddigre már csak tizenkét rövidke éve maradt hátra.

Szuzuki Sunrjú – akit tanítványai később szeretetteljesen rósinak, azaz „tiszteletre méltó öreg tanítónak” neveztek – 1904-ben született egy zen pap fiaként, és szegénységben nevelkedett apja templomában. Tizenegy évesen aztán elhagyta az otthonát jelentő templomot, hogy első mestere mellett tanuljon, tizenhárom évesen pedig pappá szentelték, így Sákjamuni Buddha{2} leszármazási vonalán belül a nyolcvankilencedik Dharma-örökös{3} lett. Végül korának vezető zen tanítóinál tanult, felekezetének mindkét fő kolostorában, és mesterének templomában lett apát. Egész élete, az első pillanatától az utolsóig, a buddhizmus és a zen meditáció jegyében telt, és már fiatal korában megjelent nála a törekvés, hogy e gyakorlat esszenciáját elvigye a nyugati világba. A buddhizmust egyfajta tiszta formájában kívánom itt megvalósítani.

Mélységes emberszeretete és a szótó zen{4} hagyomány egyszerű alapgyakorlatának, a zazennek, vagyis a „csak ülni”-nek a szépségébe és erejébe vetett mély hite vezérelte. Az volt az álma, hogy ezt az ősi bölcsességet a hagyományban gyökerező, de ahhoz nem szorosan kötődő formában, nyitott és kellően rugalmas módon vigye át, hogy az képes legyen gyökeret verni és szárba szökkenni a hétköznapi emberek valóságos életében.

Kezdetben nem volt világos, hogy Szuzuki rósi és az idealista, tetterős közösség, amely az 1960-as években a Sokoji templomban, a San Franciscó-i Zen Központban és a Tassajara Zen Hegyi Központban (Tassajara Zen Mountain Center) alakult ki körülötte, pusztán egy újabb szalmalángnak bizonyul-e. Kétségkívül lehetségesnek tetszett, hogy az utókor szemében ő is csak egy újabb spirituális tanító lesz, aki a korszak számos más tanítójához hasonlóan új gondolkodási, imádkozási és létezésmódokkal kísérletezett, és hogy központjai végül beolvadnak majd a számtalan más, tiszavirág-életű közösség emléke közé.

Az idő azonban igazolta, hogy amit Szuzuki rósi hozott magával, ténylegesen valami egészen más. Az azokban az években az Egyesült Államokban felbukkant spirituális divatok és utópista közösségek többsége ahogy jött, el is enyészett, de Szuzuki rósi zen gyakorlásának továbbörökített hagyománya és az általa alapított zen központok mély gyökeret eresztettek, és továbbra is egyre erősödnek és terjednek szerte a nyugati világban. Tanítása és gyakorlási módjai a kulturális átalakulások ellenére is tovább virágoznak, ugyanis valami mélyreható és egyetemes dologra mutatnak rá, ami jóval mélyebbre ülepedik le, mintsem hogy elérhetnék a társadalmi változások hullámai. Mivel Szuzuki rósi tanítása csak arról szól, hogyan legyünk emberek, hogyan teljünk meg élettel és „váljunk önmagunkká”, szavai bárhol transzformatív erejűek lehetnek, és soha nem veszítik el relevanciájukat. Szuzuki rósi nem csupán egy generáció spirituális keresőit inspirálta; egy élő hagyományt ültetett át sikeresen, és a zen gyakorlás hiteles és időtálló formáját gyökereztette meg a Nyugat számára – egy új, tökéletes folytonossággal illeszkedő ágat a világrészeken és évezredeken átívelő fán.

E KÖNYV SZÜLETÉSÉNEK TÖRTÉNETE

2018-ban a kedves, idős zen tanító, Szódzsun Mel Weitsman rósi, Szuzuki rósi korai tanítványa, két zen központ apátja, nekem pedig saját korai tanítómesterem, meghívott, hogy vele együttműködve tevékenykedjem egy új könyv szerkesztésén, amely Szuzuki rósi előadásait tartalmazza. Szódzsun rósi számos évtizedet szentelt odaadóan Szuzuki rósinak és tanításainak, és ez idő alatt egész csomó mappát gyűjtött össze, amelyekbe tanítója szavainak halmából az érzése szerint legragyogóbb ékköveket szedegette egybe. Gyűjteményében fénymásolt leiratok szerepeltek telis-tele magyarázó kommentárokkal, valamint a Berkeley Zen Központ hírlevelének szemelvényei, oldalak a San Franciscó-i Zen Központ Wind Bell (Szélharang) című lapjának régi példányaiból és egyéb apróságok, amelyek mindegyikét iratgyűjtőbe fűzte le, hogy egy nap majd visszatérjen hozzájuk. Aztán eljött a nap, amikor úgy érezte: itt az ideje megszerkeszteni és kiadni őket egy olyan vállalkozás keretei közt, amelyből szükségképpen nemcsak Szuzuki rósi bölcsessége, hanem Szódzsun rósi saját személyisége és tanítása is kirajzolódik majd.

Mindig is nagyra fogom értékelni azt a számos órát, amelyeket Szódzsun rósi és jómagam 2018-tól kezdve egészen az ő 2021-ben bekövetkezett haláláig ezeken az előadásokon közösen dolgozva töltöttünk, olykor a Berkeley Zen Központban található irodájában, teát szürcsölgetve a könyvektől és mindenféle iratoktól roskadozó asztala mellett, míg máskor a Zöld Szurdok Farm Zen Központ (Green Gulch Farm Zen Center) egyik vendégszobájában húzva meg magunkat, néha pedig egy, kettőnk közt feleútnyira eső étkezdében, mindkettőnknek megspórolva ezzel a kocsiút felét; amikor pedig a világjárvány tombolt körülöttünk, több alkalommal a Zoomon keresztül értekeztünk. Szavakkal át sem tudom adni, mennyire csodálatos volt egymás mellett, közösen elmélyülni az ő tanítójának és az én mesterem mesterének a szavaiban: a fejünket törve, méltatások, nevetések és bólogatások közepette – élvezettel elidőzve Szuzuki rósival és egymás társaságában; miközben megértettük és ugyancsak nem értettük meg Szuzuki rósit és egymást.

Munkánk során időnként fel-felpillantottunk a kincseket rejtő mappákból, és visszatértünk Szuzuki rósi archivált beszédleiratainak jókora kupacához, hogy olyan darabok után bányásszunk bennük, amelyek segíthetnek kibővíteni egy mindkettőnk által hangsúlyozandónak ítélt tanítást: Szuzuki rósi radikális és melegszívű moralitás- vagy etikaszemléletét, azaz a bódhiszattva-fogadalmakat. Szódzsun rósi határozottan úgy vélte, hogy Szuzuki rósi felfogása e fogadalmakkal kapcsolatban szokatlan és mélyreható, és hogy kulcsfontosságú a fogadalmak megértésének és helyes megítélésének szempontjából; Szuzuki rósi csakugyan ezt hangsúlyozza az itt következő oldalakon. Szódzsun rósi állhatatosan és nagy kedvességgel munkálkodott azon, hogy segítsen megértenem, miképp fogta fel tanítója ezeket a fogadalmakat. Jóllehet Szódzsun rósi halála előtt már nem állt módunkban befejezni ezeknek a beszédeknek az összeállítását és a szöveg megszerkesztését, a halála után, immár egyedül, sikerült a feladat végére érnem. Miközben ezzel foglalatoskodtam, mindvégig a közelemben éreztem Szódzsun rósi jelenlétét, és hálás voltam, amiért elvesztett tanítómat az ő tanítója szavainak gondozásán keresztül gyászolhattam meg.

MEGJEGYZÉS A NEVETÉSRŐL

Szuzuki rósi beszédeinek szerkesztése során a legnehezebb feladat az volt, hogy teljes mértékben sikerüljön átadnunk a vidámsága mélységeit – azt a derűlátást, melegséget és nevetést, amely nyilvánvalóan jelen van a hangfelvételeken, ám csupán a szavait olvasva lemaradhatunk róla. Nevetése ott van mindenütt: [nevet] és [nevet, nevetés] – efféle jelölések tarkítják beszédei leiratainak minden egyes oldalát, és fűzik egybe szókapcsolatait. Nevetéséből egyértelműen kiderül, hogy bármily mélységet rejtenek is a szavai, soha nem érti őket halálosan komolyan, soha nem ragaszkodik hozzájuk túlságosan. Közvetlenül a nevetése mögött minden alkalommal ott rejlik a nagyfokú őszinteség. Még nevetés közben is ragaszkodik ahhoz, hogy szigorúaknak kell lennünk, kedveseknek kell lennünk, őszintéknek kell lennünk – még akkor is, amikor nehéz, márpedig gyakran nehéz. Tényleg komolyan gondolja, amikor azt mondja: „Meglehetősen komolyan gondolom”, és azt is, amikor kijelenti: „de nem akarok túl komolyan beszélni”.

Szuzuki rósiról pontosan azt mondhatjuk el, mint ahogyan ő maga Kumazava zendzsit, egy tanítóját jellemezte, akinél a japán Eihei-dzsi szótó zen főkolostorban tanult. A zazenben igen gyakorlott férfiként mindig komoly volt, de ugyanakkor sosem szűnt meg mókásnak lenni. Nem pusztán komolyság jellemezte, ugyanis mindig volt benne egy adag boldogság vagy öröm.

Szódzsun rósi és én kezdetben még úgy terveztük, hogy a nevetés egynémely jelzését meghagyjuk ebben a könyvben, de a végére világos lett, hogy ha így tennénk, ez megnehezítené a beszédek olvasását. Jóllehet jelöletlenül maradtak, a kitörő kacagások még mindig ott vannak: észrevehetjük, ahogy felbugyognak a sorok közül, apró réseket nyitva meg, amelyeken keresztül egyenesen átsugárzik Szuzuki rósi meleg szíve és vidám őszintesége.

Tehát, ha a kedves olvasó egyszer-egyszer nem érezné világosnak, hogyan is értendő Szuzuki rósi egy-egy megjegyzése, vagy ha a szavai furcsának vagy akár egyenesen nyersnek is hatnak, kérem, hogy olvassa el újra a szóban forgó szakaszt, odaképzelve, hogy [nevet, nevetés] jegyzetek tarkítják a szövegrészt, és vegye észre, hogyan változhat a jelentése. Nagyon is lehetséges, hogy Szuzuki rósi pontosan így értette, amit mondott.

Dzsirjú Rutschman-Byler apát
Green Dragon Temple
Muir Beach, Kalifornia
2024 szeptembere

ÖNMAGADKÉNT ÜLNI

Ahogy együtt ülünk, az segít abban, hogy önmagaddá válj.

MEGOSZTOZNI AZ ÉRZÉSEN

Mivel oly sok haszontalan ostobaság van a tudatunkban, nehéz megosztozni érzéseinken a többi emberrel, a dolgokkal, a fákkal vagy a hegyekkel. Még ha az erdő kellős közepén ülünk is, nehéz eggyé válnunk az erdővel. Amikor valóban képesek vagyunk eggyé válni vele, az a zazen.

A zen gyakorlásához alapvető, hogy megosszuk azt az érzést, amit éppen itt, éppen most érzünk. A zen dióhéjban összefoglalva: megosztani érzésünket az emberekkel, a fákkal és a hegyekkel, bárhol legyünk is. Ez a zen gyakorlása.

A tudatunk rendszerint olyasmikkel van csordultig, mint a fagylalt vagy a banán, vagy azzal, hogy mennyibe kerül a szappan az egyik boltban a másik bolthoz viszonyítva, vagy hogy belenézünk egy újságba, és ott egy leárazás kerül a szemünk elé. Így aztán csaknem lehetetlen megosztani azt, amit éppen akkor érzünk.

Életünk csak folyik és halad előre, folytonosan ostobaságokkal telve. Eleinte ezek nem ostobaságok. Egy adott pillanatban fontosak számotokra, de ezen a pillanaton túl nem szükséges kapaszkodni beléjük. Ugyanez a helyzet a mindennapi életünkkel is. Mivel oly sok haszontalan ostobaság van a tudatunkban, nehéz megosztozni érzéseinken a többi emberrel, a dolgokkal, a fákkal vagy a hegyekkel. Még ha az erdő kellős közepén ülünk is, nehéz eggyé válnunk az erdővel. Amikor valóban képesek vagyunk eggyé válni vele, az a zazen.

Mielőtt elérte a megvilágosodást, Buddha számos tanítónál tanult, sok mindent tanulmányozott, és változatos bölcseletekbe és vallásokba bonyolódott. Amikor rájött, hogy mindez fogva tartja, elvesztette érdeklődését az efféle dolgok iránt. Elege lett az effajta erőfeszítésekből, és mindennel felhagyott.

Végül leült a bódhifa alá, ahol elérte a megvilágosodást. Azt mondjuk, hogy „elérte a megvilágosodást”, de talán jobb volna úgy fogalmazni: „teljesen elfelejtett mindent”! Abban a pillanatban nem volt a tudatában semmi. Amikor meglátta a keleti égen feltűnni a hajnalcsillagot, ez volt az első dolog, ami az üres tudatából előbukkant. Ezért fogta el akkora öröm a hajnalcsillag látványára. Másképp mondva: érzésén megosztozott a hajnalcsillagéval. Nehéz kielemezni, hogy ez Buddha érzése volt-e, vagy a hajnalcsillagé. Akárhogy is: az érzésen a hajnalcsillaggal osztozott. Ez volt a megvilágosodása.

Hogy ő Buddha volt, ez azt jelentette, hogy önmaga volt, teljes egységben mindenkivel és mindennel. Ahhoz, hogy Buddhává legyünk, szükséges lemondanunk a tudatunkban felhalmozott mindenféle ostobaságokról.

A buddhista tanítás az a tanítás, amely a tudat ürességéből fakad. Más szóval: a tiszta tudatból, vagy mondhatjuk úgy is, hogy „szent tudatból” fakadó tanítás. Ha szavaitok a tiszta ürességből fakadnak, akkor bármilyen szavak legyenek is, azt gondolom, hogy Buddha szavai. És ha a tudat tisztaságával cselekedtek, akkor az Buddha ténykedése. Lehetséges számunkra így cselekedni. Meditálunk, Buddha nevét recitáljuk,{5} vagy szent iratokat olvasunk egyrészt azért, hogy kiüresítsük a tudatunkat, másrészt pedig azért, hogy átadjuk magunkat Buddha szavainak, amelyek az üres tudatból fakadnak.

Ahhoz, hogy kiüresített tudattal üljünk zazen testtartásban, szükség van bizonyos technikára vagy magyarázatra. Gyakorlásunk célja, hogy megnyissuk a tudatunkat. Úgy kell megnyitnotok a tudatotokat, mintha egy konzervdobozt nyitnátok fel. Erősen bele kell vágnotok és felnyitnotok a fémdobozt, hogy megehessétek, ami benne van.

De nem elég egyszerűen csak felnyitni a dobozt: nélkülözhetetlen, hogy ez az ismétlés szellemében történjék. Ha nincs meg bennetek ez a fajta szellem – ha mindennapi életetek nem ezen a fajta szellemen alapul –, akkor nem tudtok megbirkózni a nap nap után felmerülő problémákkal. Amíg éltek, muszáj ennetek valamit. Miután ettetek, nagy halom hulladékot hagyhattok magatok után: konzervdobozokat és csomagolásokat. Így aztán folyamatosan dolgoznotok kell ezen. Mindennap le kell szednetek az asztalotokat. Még akkor is, ha úgy érzitek, hogy mindent eltakarítotok az asztalotokról, abban a szellemben kell véghez vinnetek ezt a tevékenységet, hogy szándékotokban áll örökké folytatni.

Ha a gyakorlásotok híján van ennek a folytatólagos szellemnek, akkor pontosan olyan élmény lesz, mint amit LSD vagy alkohol fogyasztása után tapasztalhattok. A pszichedelikus élmény és a megvilágosodás tapasztalata közötti nagy különbség az, hogy az egyik a bódhiszattva-fogadalomra épül, a másik pedig egy esetleges tapasztalat, amely valamely szer segítségével jön létre. Az egyik az az élmény, amelyet mindig, újra meg újra, folyamatosan megélhettek; a másikat pedig csakis valamilyen segédeszközre támaszkodva hívhatjátok elő. Csak azért hasonlítom össze ezeket a dolgokat, hogy világossá tegyem a gyakorlásunkat. Könnyen kritikussá válok, és nem érzem annyira jól magam, miután megkritizálok dolgokat, ezért nem szabad túlságosan elvetnem a sulykot!

Mindennap szükséges letakarítanunk az asztalunkat, és ha már tiszta, akkor is, továbbra is erőfeszítéseket kell tennünk azért, hogy ezentúl is tiszta maradjon. Ez egy másik fontos dolog. Ha azért takarítjátok le az asztalotokat, mert azt gondoljátok róla, hogy piszkos, akkor az ezt gondoló tudat a piszkos. Ha valamiről azt gondoljátok, hogy piszkos, az azt jelenti, hogy a tudatotok piszkos. Ezért el kell engednünk ezt a fajta tudatot, amely különbséget tesz „piszkos” és „tiszta”, „helyes” és „helytelen” között. Az a fő, hogy engedjük el a megkülönböztetést. A lényeg, hogy megtisztítsuk a dolgokat, nem azért, mert piszkosak, hanem egyszerűen csak azért, mert olyasmi ez, amit tennünk kell mindaddig, amíg életben vagyunk.

Nincs semmi oka, miért kellene a zazent gyakorolnunk. Amikor Amerikába jöttem, nagyon felkeltette az érdeklődésemet, miért akarnak ennyien zazent gyakorolni, lábukat keresztbe vetve, egyenes háttal és stabil testtartásban ülni. Fel nem foghattam, miért. Kérdezgettem hát őket: „Miért jöttél ide, ebbe a zendóba{6}?” Erre azt válaszolták: „Ó! Nem tudom.” Páran úgy érezték, hogy meg kellene nevezniük valamilyen okot, és így is tettek, de nem volt sok értelme az oknak, amit megneveztek, és én továbbra is kíváncsi maradtam, miért. Ugyanakkor szerintem a helyes válasz a „nem tudom”. Még ha nem tudjátok is, mi ez, vagy hogy miért csináljátok: ha megértitek ezt a fontos dolgot, és gyakoroljátok a zazent és a hozzá kapcsolódó tevékenységeket, akkor megvan bennetek a buddhista gyakorlásunk alapvető vallásos attitűdje.

{1} A bódhiszattva (szanszkrit) szó szerinti jelentése: „megvilágosodott lény”. A buddhizmusban a bódhiszattva olyan személy, aki bár elérte a megvilágosodását, ezáltal a Nirvánába távozhatna, de könyörületességből és együttérzésből inkább itt marad a földön, hogy segítsen minden élőlénynek a felszabadulás elérésében. A bódhiszattvává válás feltétele a fogadalmak (vagy fogadalom) megtétele – ez utóbbiak száma az egyes buddhista iskolák szerint eltérő lehet. (A jegyzetek a szerkesztő magyarázatai.)

{2}  Gautama Buddha (vagy Gautama Sziddhártha) (i. e. 6. és 4. század között) másik neve.

{3} A dharma többjelentésű fogalom az indiai eredetű vallásokban, így a buddhizmusban is. Jelenti a kozmikus törvényt és rendet, főként azt, amely a karmában érvényesül, de a dharma kifejezéssel a történelmi Buddha tanítását, tanát, szellemét is kifejezik, ahogy lehet alkotóelem, jelenség, (tudat)tartam. A kötetben a szakrális kontextus miatt megőriztük a nagybetűs írásmódot.

{4} A szótó a zen buddhizmus három hagyományos iskolájának egyike, egyben legnagyobbja (a rinzai és az óbaku mellett).

{5} A recitálás szakrális szövegmondás, tonalitása gyakran az énekhez közelít.

{6} A zendó zen buddhista meditációs terem, szakrális közösségi tér.