UNGVÁRY KRISZTIÁN

A HAZARDŐR,
A SAKKMESTER
ÉS A HASZNOS IDIÓTÁK

EURÓPA SZÉTZÚZÁSA 1922–1941

BEFEJEZETLEN MÚLT

SOROZATSZERKESZTŐ:

Majtényi György és Ungváry Krisztián

A közelmúlt kutatása és az arról való beszéd mindig is emlékezetpolitikai küzdelmek terepe volt. Ennek hevessége és a harcban alkalmazott eszközök azonban a rendszerváltás óta sokat változtak.

A politikai megosztottság, a jogi lépések ellentmondásai és a valódi történészviták elmaradása miatt a kollektív traumák feldolgozatlanok maradtak. A társadalmon belül a különböző emlékező- vagy áldozatközösségek közötti konfliktusok nemhogy nem enyésztek el, hanem egyre erőteljesebbekké váltak.

Óriási szükség van ezért ma a modern magyar történelemről, a közelmúltról szóló nyílt, őszinte tudományos beszédre és a nyilvános vitákra. A sorozat kötetei – ennek jegyében – a jelenkori magyar történelem leginkább vitatott fejezeteit és ellentmondásos szereplőinek cselekedeteit tárgyalják, felvetve az egyéni és a társadalmi felelősség kérdéseit is.

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

Majtényi György: Egyetértés Vadásztársaság

Majtényi György: K-vonal

Majtényi György: Kádárné és Kádár

Medgyesi Konstantin: Apagyilkosság

Ungváry Krisztián: A Mindszenty-mítosz

Ungváry Krisztián: Kiugrás a történelemből

Ungváry Krisztián: Beugrás

© Ungváry Krisztián, 2024

© Open Books, 2025

A térképeket Faragó Imre készítette

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztő Pozsik László

Korrektor Ferencz-Fehér Dorottya

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-620-2

Tartalom

A kötetben található rövidítések magyarázata

Előszó

A HAZARDŐR ÉS A HASZNOS IDIÓTÁK

A háború utáni békerendszer első megsértései

1936 – A Rajna-vidék visszacsatolása

Az Anschluss

A müncheni válság

A csehszlovák haderő

A Szovjetunió szerepe a brit–francia szövetségben

1938 – az „újrafelfegyverzett” Wehrmacht?

A hasznos idióták

1939 – az utolsó percig folytatott blöffök és tárgyalások

Lengyelország szerepe

1939. szeptember – a szemben álló haderők számokban

1940. május–június – a haderők főpróbája

Konkluzió

A HAZARDŐR ÉS A SAKKMESTER

Bevezető

A szovjet és a német külpolitikai koncepció 1920 és 1933 között

A weimari köztársaság megsemmisítésére használt szociálfasizmus-doktrína

Intermezzo: a forradalom jégtörője hatalomra kerül

Változik a „vonal”: a kollektív biztonság elve és a Szovjetunió

A müncheni konferencia és a Szovjetunió

Újabb szovjet közeledési kísérletek Németország felé

A gesztenye kikaparása

A nyugati hatalmak tárgyalásai a Szovjetunióval

Meg nem hallott szirénhangok – a paktumhoz vezető utolsó hónapok német szemszögből

A Politikai Bizottság állítólagos ülése 1939. augusztus 19-én

A megállapodás

A paktum és annak értékelése Sztálin részéről

A paktum hatása a Komintern politikájára

Schönherz Zoltán feljegyzései a Komintern 1939. december 30-i moszkvai üléséről

A szovjet katonai doktrína és hadiipar

Hitler döntése a Szovjetunió megtámadásáról

Sztálin szándékai – és a balkáni közjátékok

Molotov berlini missziója

Hatalmi pókerjátszma 1941 első felében

A Szovjetunió haditervei és a szovjet taktika megváltozása

A német és a szovjet hadsereg felvonulása a határra

Meglepetés?

A nevető harmadik és a Hess-misszió

Értékelés

Az appeasementpolitikával, a Hitler–Sztálin-paktummal és a Barbarossa-hadművelettel kapcsolatos történeti vita

Utószó – Guilty Men

Irodalomjegyzék

Levéltári források

Képek forrásai

A kötetben található rövidítések magyarázata

ADAP = Akten zur deutschen auswärtigen Politik

BA-MA = Bundesarchiv-Militärarchiv

DBFP = Documents of British Foreign Policy

DuS = Deutschland und die Sowjetunion

DRZW = Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg (könyvsorozat)

MGZ = Militärgeschichtliche Zeitschrift

NSKK=Nationalsozialistische Kraftfahrkorps

TNA = The National Archives (London)

VfZ = Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte

Előszó

Ez a mű alapvetően Európa nagyhatalmai két világháború közötti történetének megírására vállalkozik. Felmerülhet a kérdés, hogy mi indokolja egy olyan téma feldolgozását, amelyről már eddig is monográfiák tucatjai jelentek meg. Ez azonban csak látszólagos. Olyan feldolgozás ugyanis, amely nemcsak áttekintő jelleggel, hanem mélységében is egyszerre tárgyalta volna a nyugati hatalmak, Németország és a Szovjetunió 1920 és 1941 közötti döntési lehetőségeit, alig született.

A történetíró feladata az, hogy munkája során tényeket rekonstruáljon, és ezek segítségével adjon magyarázatot a történtekre. Ennek kapcsán természetesen interpretációs lehetőségei vannak, ám ezek korlátozottak. Minél tágabb kontextusban jelenik meg egy dokumentum, annál nehezebb róla eltérő interpretációk alkotása. A téma eddigi szakirodalmának komoly hiányossága, hogy általában csak egy-egy kérdéskör vizsgálatára szorítkozott: azok, akik a nyugati hatalmak ballépéseit elemezték, nem foglalkoztak a Szovjetunióval; azok, akik a Hitler–Sztálin-paktumról írtak, nem vizsgálták mélységében a Szovjetunió és a nyugati hatalmak kapcsolatait; azok pedig, akiket a katonai részletek foglalkoztattak, nem helyezték ezeket az adatokat a politikai események teljes kontextusába. Emellett igen nagy hiányosságnak tekinthető az is, hogy a kutatás alig foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy a Szovjetunió mennyire gondolta komolyan a „kollektív biztonság” elvét. Azok a művek, amelyek a kérdéshez tágabb fókusszal közelítettek, mind az 1990 utáni orosz levéltári „forradalom” előtt jelentek meg, így annak eredményeit még nem tudták felhasználni. E kötet viszont a jelenleg ismert összes forrás értékelésére vállalkozik.

Természetesen felvethető, vajon felbukkantak-e olyan, korábban ismeretlen dokumentumok, amelyek indokolják az itt tárgyalt kérdések átértékelését, vagy csak mások műveinek szintetizálásáról van-e szó.

Ez a munka részben már eddig is ismert forrásokra és feldolgozásokra támaszkodik, azonban minden korábbi műtől eltérő perspektívában vizsgálja azokat. Mindez akkor is igaz, ha figyelembe vesszük azt a monumentális forrásközlést, amelynek eredményeit eddig még a nemzetközi kutatás is csak részben hasznosíthatta – Szergej Szlucs és Carola Tischler vezetésével egy (2022-ben sajnos orosz részről megszüntetett) német–orosz kutatási projekt keretében 2014 és 2023 között hatalmas munkával sajtó alá rendezték a Deutschland und die Sowjetunion 1933–1941 című sorozatot, amely az eddig külön megjelent német és szovjet dokumentumokat egyesített, egységesített és a korábbinál sokkal szakszerűbb{1} módon közölte, de mellettük új forrásokat is közzétett. Ez az összes eddigi közlést messze felülmúló vállalkozás valóságos aranybányának tekinthető: az összesen 4955 oldalon közzétett 1855 dokumentum a források páratlan bőségét nyújtja.

Van azonban még egy rendkívül sajnálatos körülmény, ami e kutatás perspektíváját a korábbiakhoz képest radikálisan megváltoztatja – mégpedig a történettudományra több szempontból is forradalmasítóan ható Reinhart Koselleck „tapasztalati tér” és „elvárási horizont” fogalmának alkalmazása.{2} Esetünkben az elvárási horizont az az új perspektíva, amelyet ez a kutatás is kínál, az ezt meghatározó tapasztalati tér pedig tartalmazza azt is, ami Oroszországban 2014 és 2025 között történt – és amitől nemcsak nem kell, hanem nem is lehet elvonatkoztatni. Azok az érvek, amelyeket az orosz vezetés saját „biztonsági igényei” alátámasztására használ, illetve azok a nyugati válaszok, amelyekkel a problémát sokáig kezelni próbálták, kísértetiesen emlékeztetnek arra, ami 1933 és 1941 között is elhangzott.

Sohasem felesleges, ha a szerző saját érintettségét is megosztja az olvasóval, mert a „szubjektív én” egy tudományos műben is meghatározó.

Bár ennek a kötetnek a gondolata csak 2024-ben született meg, a téma iránti érdeklődésem több évtizedre nyúlik vissza. 1986-ban Kéri Kálmán vezérkari ezredestől, volt recski rabtól kaptam kölcsön a Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg című könyvsorozat 4. kötetét. Akkor 17 éves voltam, de pontosan emlékszem, hogy ezt az 1170 oldalas német nyelvű művet, amelyet a felvidéki cipszer származású, és így németül anyanyelvi szinten tudó Kéri ezredes (1990 után vezérezredes és a parlament korelnöke) saját bevallása szerint „német bajtársaitól” kapott, az utolsó betűig elolvastam. Már ekkor tudtam, hogy el kell jutnom oda, ahol ezt a kötetet írták, és ahol mindmáig a német Szövetségi Katonai Levéltár található, azaz Freiburg im Breisgauba. 1990-ben ez a vágyam teljesült, és egyszerre két olyan történésszel is találkozhattam, akik kedvesen fogadtak, holott semmit sem tudtak rólam. Wilhelm Deist, a freiburgi Hadtörténeti Kutatóhivatal vezetője és Gottfried Schramm, a freiburgi Ludwig Maximilian Egyetem tanszékvezetője egyaránt jó ajánlólevelet adott, ami lehetővé tette, hogy 1993-ban és 1996-ban a Német Akadémiai Csereszolgálat (Deutscher Akademischer Austauschdienst) ösztöndíjasaként egy-egy félévet Freiburgban tölthessek. Schramm professzor szemináriumai közül az egyik a Hitler–Sztálin-paktum történetéről szólt – és az ezzel kapcsolatos órákat egyfajta magánszemináriumként saját lakásán tartotta meg. Az ott készült jegyzeteimet mindmáig külön dossziéban őrzöm, annál is inkább, mert azok az élmények, amelyeket ennek során szereztem, meghatározóak voltak. Bár sok minden imponált számomra németországi tanulmányaim során, leginkább talán az a tapasztalat volt meghatározó, hogy olyan emberek segítették munkámat, akik családjukon vagy személyes sorsukon keresztül maguk is igencsak érintettek voltak, ám ennek dacára nagyvonalúan bántak a számukra teljesen ismeretlen magyar diákkal. Nem vártak el tőlem semmit, csak azt, hogy kíváncsi legyek arra, ami Ranke szavaival „wie es eigentlich gewesen”, azaz valójában történt. Emellett pedig arra is képesek voltak, hogy szakítsanak azokkal a meghatározottságokkal, amelyeket saját környezetük és személyes élményeik jelentettek számukra.

1996-tól több kisebb-nagyobb tanulmányban és ismeretterjesztő cikkben foglalkoztam a Hitler–Sztálin-paktum bizonyos kérdéseivel, és mindig tudtam, hogy ebből előbb-utóbb önálló monográfiát szeretnék írni.{3} Ebben azok a kritikus reakciók, amelyeket írásaim kiváltottak,{4} csak megerősítettek. A témakör elképesztően kiterjedt nemzetközi irodalma azonban mindig arra vezetett, hogy ezt a munkát inkább félretoljam, és megelégedjek a szakirodalom nyomon követésével.

Az utóbbi évek oroszországi eseményei sajnos jelentős mértékben segítették, hogy tervem ne merüljön feledésbe. Az utolsó lökést azonban egy véletlen találkozás adta. 2023 nyarán Londonból egy e-mailt kaptam az akkor még számomra ismeretlen Borza Valentintől, aki lelkes olvasóként felajánlotta nekem a segítségét. Először nem tudtam, mit kezdjek ezzel a kedves gesztussal, azonban némi idő múlva eszembe jutott, hogy érdemes lenne körbejárni azt a kérdést, valójában mik is voltak az okai a nyugati szövetségesek tétlenségének és sikertelenségének. A gondolatot tett és egy közösen elindult kutatómunka követte. Művem minden soráért én felelek, de Valentinnek végtelenül hálás vagyok azért, hogy segített beszerezni a Magyarországon el nem érhető szakirodalmat, illetve felhívta a figyelmemet olyan szempontokra, amelyek magamtól nem jutottak volna eszembe. Ványai Márton bizonyos orosz nyelvű szövegek értelmezésében segített, Földesi István és apám, Ungváry Rudolf pedig gondos előolvasóként kommentálta a kéziratot. Pozsik László szerkesztőként rendkívül sokat tett azért, hogy ez a szöveg logikusabb és pontosabb formát nyerjen.

Sokáig csak arra gondoltam, hogy a nyugati szövetségesekről szóló részt tanulmány formájában adom közre, és a Hitler–Sztálin-paktumról majd később írok egy külön monográfiát. A munka során azonban rájöttem, hogy ez a két történet nehezen értelmezhető egymás nélkül, s ez vezetett végül ahhoz a döntéshez, hogy mindkettőt egy műben jelentessem meg.

A HAZARDŐR
ÉS A HASZNOS IDIÓTÁK

„Tényleges háborúink tulajdonképpen a katonai cselekmények előtt fognak megtörténni.”

(Adolf Hitler){5}

Az 1933 és 1939 közötti európai politikatörténetet szokás az „appeasementpolitika” kudarcaként jellemezni. Mivel maga a kifejezés nem mindenki számára ismert, talán nem haszontalan, ha ezzel megismertetjük az olvasót. A Cambridge Dictionary szerint az appeasement „az a cselekedet, amikor az ellentétes félnek egy vitában vagy háborúban megadják az általa követelt előnyt annak érdekében, hogy elkerüljék a további nézeteltéréseket.” Hasonló az Encyclopædia Britannica definíciója is: „Sértett ország megnyugtatását célzó külpolitika, amelynek célja a háború megelőzése tárgyalások révén.”

Hermann Rauschning (1887–1982) igen mozgalmas életet élt. Szabadkőművesból 1932-ben az NSDAP tagja, 1933–1934-ben pedig a versailles-i szerződés által létrehozott „Danzig Szabad Város” államfője lett. Egy NSDAP-n belüli intrika miatt azonban erről a pozícióról le kellett mondania; 1936-ban ráadásul a nácizmussal is szakító Rauschning Lengyelországba költözött át, ahonnan jó érzékkel nem sokkal később Svájcba települt. Itt találkozott az Adáról elszármazott Révész Imrével, a közgazdaságtan doktorával (a világhírű karmester, Solti György unokatestvérével), aki karrierjét szövegíróként és az Odol szájvíz reklámszakembereként kezdte, majd sikeres szabadúszó újságíróként folytatta (és nem mellesleg a francia impresszionista festészet egyik legjelentősebb magángyűjtője is volt). Révész rábeszélésére Rauschning 1939-ben Svájcban Beszélgetéseim Hitlerrel címmel egy könyvet jelentetett meg, amely azonnal bestseller lett. Csak évtizedekkel később derült ki, hogy Rauschning alig találkozott Hitlerrel, és a könyvet döntően összeollózott anyagokból és fantáziájára támaszkodva írta; így az abban foglaltak, amelyeket a Hitlerrel foglalkozó kutatás sokáig a legtöbbet idézett forrásként használt, elvesztették hitelességüket. Ezért azt sem tudhatjuk, hogy a „tényleges háborúink tulajdonképpen a katonai cselekmények előtt fognak megtörténni” mondatot Hitler tényleg mondta-e, de azt, ami 1933 és 1939 között történt, semmi sem adja vissza pontosabban, mint ezek a szavak.

Manapság egyre nagyobb divatja van a „hibrid hadviselés” teóriájának, holott már Carl von Clausewitz német katonai teoretikus is leszögezte 1832-ben megjelent művében, hogy „a háború csupán a politika folytatása más eszközökkel”.{6} Az idézett mondat pontosan erre vonatkozik – aktualitását pedig igen sajnálatos módon azok a műveletek adják, amelyekkel Oroszország immár évtizedek óta katonai cselekmények nélküli háborút folytat Európával szemben.

Clausewitz műve az egyik legtöbbször kiadott könyv a világon, említett mondata pedig agyonidézettnek számít, azonban 1939 előtt ez nem volt így. A kiváló német katonai teoretikust csak szűkebb körben ismerték, gondolatai pedig elsősorban Marx, Engels és Lenin számára lettek inspirálóak. Lenin a háborúról szóló mű legfontosabb részének az idézett mondatot tartotta. Clausewitz szavai és a Hitlernek tulajdonított idézet egymással szervesen összefüggő gondolatok, ami azért is érdekes, mert nincs bizonyíték arra, hogy Hitler olvasta volna az említett alkotást. Sokkal valószínűbb tehát, hogy magától ismerte fel annak a stratégiának a lényegét, amellyel éveken keresztül sikerrel nyert meg vértelen háborúkat, és teremtette meg igazi háborújának, azaz a katonai összecsapásnak az előfeltételeit.

A II. világháború kitörésével összefüggésben sokszor felmerült a nyugati hatalmak szerepe kapcsán, hogy megegyezésre törekvő politikájukkal akaratlanul maguk is támogatták az agresszort. Nagy-Britannia és Franciaország politikai felelőssége a kérdésben tagadhatatlan. A témakör meglehetősen jól kutatott, azt a kérdést azonban, hogy katonailag mennyire lett volna egyszerű feladat 1939 előtt Németország térdre kényszerítése, a történeti irodalom nem túlságosan vizsgálta, mint ahogy azt sem, miként aránylott egymáshoz a német, a francia és a brit haderő ebben az időszakban. Pedig a forráshelyzet ideálisnak mondható: a nyugati szövetségesek iratanyaga teljes mértékben rendelkezésre áll, ráadásul Franciaországban 1942 és 1943 között, továbbá 1947 után kiterjedt vizsgálatok folytak az 1940-es katasztrófa okainak megállapítására.

A történetírás korántsem csupán a ténylegesen megtörtént események tárgyalásából áll: a kor politikai döntéshozói által alternatívaként felmerülő lehetőségek is a vizsgálandó kérdések közé tartoznak, annál is inkább, mert csak ezek fényében érthető meg az érintett politikusok mozgástere, és vizsgálható a politikai felelősség kérdése is.

Hitler 1933 és 1939 között újabb és újabb annexióival egyik vértelen háborút nyerte a másik után, és ezek a győzelmek mind elengedhetetlen előfeltételei voltak annak, hogy a „tényleges” háborúját egyáltalán elkezdhesse. Az alábbi tanulmány ezért Hitler „tényleges háborúinak” vizsgálata mellett az érintett hadvezérek és politikusok döntési helyzeteinek rekonstruálására is kísérletet tesz: azt vizsgálja, hogy miért nem vállalták a fegyveres konfrontációt, és mit tudhattak az ellenfél katonai erejéről; továbbá mi az oka annak, ha e tudásuk jelentősen eltért a valóságtól. Mindezt három sorsdöntő évben vizsgálom: a Rajna-vidék 1936-os visszacsatolása, az 1938-as Anschluss és müncheni krízis, valamint az 1939. szeptemberi hadba lépés egyaránt jó lehetőséget ad arra, hogy az ellenfelek katonai erejének összehasonlításával következtetéseket vonhassunk le az érintett politikusok döntéseiről. Másképp fogalmazva: csak egy ilyen vizsgálat alkalmas arra, hogy eldönthessük, mennyire nevezhetjük kényszerpályának azt, amire ebben az időben Nagy-Britannia és Franciaország döntéshozói jutottak. Mindezt az 1940. május–június folyamán lezajlott franciaországi hadjárat tanulságainak elemzése zárja.

Már Walter Bernhardt is rámutatott arra, hogy bizonyos kérdések a források dacára sem tisztázhatóak. Hiába készültek szakavatott kezek által írt katonai memorandumok egy esetleges háború esélyéről, ha nem bizonyítható az, hogy ezeket a politikai döntéshozók el is olvasták.{7} Sok jel mutat arra, hogy a legfelső katonai és politikai vezetés mindkét oldalon saját vágyvezérelt gondolkodásának foglya volt, és hiába álltak rendelkezésükre a döntéshozatalt megalapozó információk, nem ezekre támaszkodtak, hanem azokra, amelyek elképzeléseiknek jobban megfeleltek. Ez a hozzáállás egy diktatúra esetén nem meglepő, ám elég furcsa, hogy hasonló állapítható meg ott is, ahol elvileg a fékek és ellensúlyok rendszerének biztosítania kellett volna azt, hogy ilyesmi ne történhessen meg.

Egy ilyen vizsgálat annál is inkább indokolt, mert a szakirodalomban az erőviszonyok kapcsán sok esetben teljesen félrevezető adatok szerepelnek, annak dacára, hogy a kérdéses információk legkésőbb az 1970-es évek óta elvileg teljes mértékben hozzáférhetők, ráadásul nagyrészt már a kor döntéshozóinak is rendelkezésére álltak. Minden jel szerint a történettudományban egészen mostanáig hasonló – az alternatív döntések lehetőségét hamis adatokkal kizáró – mechanizmus érvényesült mint ami 1936 és 1939 között is bénítóan hatott a brit és francia döntéshozókra.

A statisztikai adatok máig tartó egyoldalú, félrevezető tálalása természetesen nem véletlen. Ezek oka a háború előtti korszakra vezethető vissza. A brit és francia vezérkarok mindig is hajlottak arra, hogy saját erőiket alá-, a németekét pedig túlbecsüljék; ez abból a pszichológiai sokkból következett, amelyet az I. világháború veszteségei okoztak, és nem mellesleg a saját felelősség leplezésére is alkalmas volt. Az is szerepet játszott, hogy egy demokráciában a döntéshozók erősen függnek a választóktól, ezért döntéseik során óvatosabbaknak kell lenniük. A statisztika torzításaira itt most csak két példát kívánok említeni. Azok az adatok, amelyek csak a hadseregek létszámát adják meg, nem reflektálnak arra a tényre, hogy az egyes haderők felszereltsége között hatalmas lehetett a különbség. Hasonló állapítható meg a páncélosokra vonatkozó adatok kapcsán is: a felületes statisztikák egy halmazban kezelik a csak géppuskával felszerelt és harckocsinak igazából nem is nevezhető eszközöket a nehéz löveggel rendelkező járművekkel. Azok a statisztikai adatsorok, amelyek nem a lényegi kérdésekre koncentrálnak, természetesen arra is alkalmatlanok lesznek, hogy megértsük belőlük a német siker okát. Ez az írás arra is vállalkozik, hogy a szemben álló erők adatait részletesebb bontásban mutassa be, annak érdekében, hogy az adatok ténylegesen is összehasonlíthatóak legyenek, és következtetni lehessen a német győzelem okaira. Ennél is fontosabb viszont az a szempont, hogy a brit és francia döntéshozók vajon tisztában voltak-e azzal, hogy katonai téren mikor milyen kockázatot vállalnak, ha cselekednek.

Németország katonai lehetőségei 1933 után sem voltak ismeretlenek a nyugati szövetségesek előtt (ezt megelőzően pedig a békeszerződés rendelkezései miatt a szövetségesek ellenőrző bizottságai bárhová bejuthattak). Szemben a Szovjetunióval, amely fegyverkezését gyakorlatilag teljesen el tudta rejteni a világ szeme elől, a német katonai vezetés élénk kapcsolatot tartott fenn a brit és a francia vezérkarral. Utóbbiak tisztjei német hadgyakorlatok rendszeres vendégei voltak, s a szövetségesek titkosszolgálatai is viszonylag sok és megbízható információval rendelkeztek Németország haderejéről.

A háború utáni békerendszer első megsértései

1933-ban Németország katonai helyzete kétségbeejtő volt. Majdnem minden szomszédja nagyobb haderővel rendelkezett, mint a Reichswehr – utóbbi még a holland vagy dán hadsereget sem tudta volna legyőzni. A német hadsereg bénultságát leginkább az mutatja, hogy még csak tervek sem léteztek a hadsereg esetleges katonai alkalmazására, sőt a Reichswehr vezetése azt is leszögezte, hogy ilyenek készítése „értelmetlen”.{8} Ehhez képest hat évnek sem kellett eltelnie ahhoz, hogy a Wehrmacht Európa legütőképesebb hadseregeként kontinentális hegemóniára tegyen szert. Ez az elképesztően gyors siker mindenképp magyarázatot érdemel, amelyet csak abban találhatunk meg, ha figyelembe vesszük, hogy egy győzelemnek nemcsak katonai, hanem külpolitikai előfeltételei is vannak. Utóbbiak valójában jóval fontosabbak, hiszen ezek teremtik meg azokat a stratégiai adottságokat, amelyek egy összecsapás sikerének esélyeit meghatározzák.

A versailles-i békeszerződés V. szakaszából elvileg az következett volna, hogy Németország leszerelése egyúttal annak előfeltétele is, hogy a többi hatalom szintén megtehesse ezt, „avégből, hogy az összes nemzetek fegyverkezésének általános korlátozása előkészíthető legyen”;{9} ez a nemzetközi leszerelés egyébként 1920 után Franciaország kivételével részben meg is történt. A leszerelés fontossága abból következett, hogy a francia politika felismerte: hosszú távon nem lenne esélye a nagyobb lakossággal és iparral rendelkező Németországgal szemben.

A brit politika koncepciója szerint a katonai elrettentő erő biztosítása Franciaország és a kisantant feladata lett volna. A német újrafelfegyverzés megindulása egyértelművé tette, hogy ez az elképzelés hosszú távon tarthatatlan. A brit és francia politika kiegyezéspártisága azonban nem az újrafegyverkezés elvi elutasítását jelentette, a Németországgal kapcsolatos „appeasement” célja az érintettek állítása szerint elvileg az időnyerés lett volna. Azonban épp itt állapítható meg a szövetséges politika alapvető tévedése: a szövetségesek erőviszonyai ugyanis egyáltalán nem tették szükségessé ezt. Éppen fordított volt a helyzet: minél korábban léptek volna fel, annál csekélyebb katonai és gazdasági erőfeszítést jelentett volna Németország megrendszabályozása. Annak, hogy ez hosszú éveken át mégis elmaradt, nem katonai, hanem pszichológiai okai lehettek.

Nagy-Britannia a háború után visszatért az önkéntes haderő koncepciójához. A három fegyvernem közül a szárazföldi erőkre fordították a legkevesebb pénzt, és a szigetországban az 1930-as évek elején mindössze öt hadosztály állomásozott – ez egy 46 milliós országhoz képest elképesztően csekély erő volt, és még annak is kevesebb mint a felét tette ki, amellyel Nagy-Britannia 1914 nyarán rendelkezett;{10} sőt arányaiban még annál is kisebbnek mondható, amit a trianoni békeszerződés Magyarországnak engedélyezett. Helyette viszont a francia hadsereg és a kisantant bőséges biztosítéknak tűnt – legalábbis egy ideig.

A versailles-i békeszerződések betartatása többek között az 1919-ben alapított Népszövetség feladata lett volna. Ennek utódszervezete 1946-ban az ENSZ lett – amely elődjéhez hasonlóan szintén képtelen a világbéke biztosítására.

A háború utáni békeszerződések egyúttal a Népszövetségbe történő belépést is tartalmazták. Az ENSZ alapító okmányával ellentétben a Népszövetség tagjai vállalták, hogy amennyiben egy tagot katonai támadás ér, akkor azonnal és közvetlenül kötelesek az érintett országnak katonai segítséget nyújtani. Ez a kitétel hasonló ahhoz, mint amit a jelenleg hatályos NATO-alapszerződés 5. cikkelye tartalmaz. A Népszövetség Tanácsának feladata lett volna a fegyverkezés ellenőrzése, beleértve a békeszerződések korlátozó intézkedéseinek betartását is. Ennek érdekében 1924-től évkönyvekben tették közzé az egyes tagállamok fegyverkezési kiadásait, ami annak ellenére fontos lépés volt, hogy a közölt adatok csak megközelítőnek tekinthetők, ugyanis a nyilvánosság számára ilyen adatok korábban egyáltalán nem álltak rendelkezésre. Az USA azonban nem lépett be a szervezetbe, Németország és Japán 1933-ban, Olaszország pedig 1937-ben kilépett onnan.

Az 1925-ben megkötött locarnói szerződésben Nagy-Britannia, Franciaország, Olaszország, Belgium és Németország garantálták Franciaország keleti határait, megerősítve a versailles-i szerződésnek a Rajna-vidék demilitarizálására vonatkozó előírásait. A szerződés azonban a nyugati aláírók részéről súlyos hibának bizonyult, ugyanis Csehszlovákia és Lengyelország határait nem garantálta – miközben nyilvánvaló volt, hogy a legfontosabb német határrevíziós követelések épp ebben az irányban vannak. A gyakorlatban ez az érintettek magára hagyását jelentette, amin az sem változtatott érdemben, hogy Franciaország a locarnói szerződéssel párhuzamosan a lengyel határokra is garanciát adott. Ezt a garanciát ugyanis Franciaország a gyakorlatban csak Németország megtámadásával érvényesíthette volna, amivel viszont elvileg kiprovokálta volna Anglia beavatkozását – a szerződések szerint elvileg Németország oldalán. Ebből adódóan a locarnói szerződés végső soron annak kimondását jelentette, hogy Európa biztonságának kérdése nem mindenkire vonatkozó kötelező feladat.

A locarnói szerződés megszüntette Németország izoláltságát, ugyanis ezt követően felvették a Népszövetségbe; ráadásul az addigi szigorú hadiipari ellenőrzés is megszűnt, mivel ezt a feladatot 1927-től a győztes államoktól a Népszövetség szervezete vette át – amely azonban Németországban csak szimbolikus hatalommal rendelkezett.

További gondot jelentett, hogy a Népszövetségen belül nem alakult ki automatikus mechanizmus arra az esetre, ha valamelyik állam nem tartaná be a békeszerződés rendelkezéseit. 1923-ban, amikor Németország nem teljesítette jóvátételi kötelezettségeit, Franciaország a Népszövetség bevonása nélkül szállta meg a Ruhr-vidéket és kényszerítette ki a további törlesztést. 1931-ben, amikor Japán megtámadta Kínát, a Népszövetség ismét tehetetlen maradt, holott mindkét fél a világszervezet tagja volt. Hiába tudott a Népszövetség több alkalommal is kezelni lokális konfliktusokat (Åland-szigetek, Korfu, az 1925-ös bolgár–görög konfliktus), ha épp a legsúlyosabb eseteknél rendre csődöt mondott.

A Népszövetség előírásainak megsértésére tehát már Hitler hatalomra jutása előtt is több alkalommal volt precedens, 1933 után pedig a Népszövetség mint szervezet Hitlerrel szemben sorozatosan teljesen impotensnek bizonyult. Ez annyiból nem volt szükségszerű, hogy a szervezet presztízse Nagy-Britanniában sokáig igen magas volt, amit egy 1934-ben a Népszövetség Elveit Támogató Egyesülés által végzett nagyszabású közvélemény-kutatás eredményei is bizonyítanak. Ennek során a „Kíván-e ön egy nemzetközi szerződést a nemzeti katonai tengeri és szárazföldi repülőgépflották teljes megszüntetésére?” kérdésre a 11,6 millió válaszadóból 9,6 millióan igennel szavaztak.

Nem a Führer volt egyébként az egyetlen, aki aktívan aláásta az európai békerendszert. 1933-ban, Hitler hatalomátvétele után olasz kezdeményezésre Nagy-Britannia, Franciaország, Olaszország és Németország megkötötte az ún. négyhatalmi szerződést, amely gyakorlatilag a locarnói szerződés megerősítését jelentette, azzal kiegészítve, hogy elismerte Németország elvi fegyverkezési egyenjogúságát, amennyiben az részt vesz majd a leszerelési konferencián. Emellett pedig kinyitotta az esetleges területi revíziók kérdését is, utalva arra, hogy a fenntarthatatlan szerződések kapcsán minden javaslatot meg fognak vizsgálni. Ezzel nemcsak az volt a gond, hogy a német–olasz propaganda egyaránt a „nagy béketerv” megvalósításaként állíthatta be a szerződést, hanem az is, hogy indirekt módon megsértette az országok egyenjogúságát, amennyiben a béke fenntartása kapcsán bizonyos hatalmak „különös felelősségére” utalt. Történelmileg ez természetesen értelmezhető, jogilag azonban csak akkor, ha elfogadjuk, hogy az országok nem egyenrangú tárgyalópartnerek. A konkrét esetben ráadásul a szerződés egyértelműen Lengyelország érdekei ellen irányult, mivel rá sem a locarnói szerződés, és így ez a szerződés sem vonatkozott, így épp Lengyelország volt leginkább védtelen egy esetleges revízióval szemben. Nem véletlen, hogy a lengyel politika is így értelmezte ezt a diplomáciai aktust, és 1933 folyamán kétszer is azzal próbálkozott, hogy az 1923-as Ruhr-vidéki francia beavatkozás mintájára Franciaországgal együtt egy preventív „rendőrakciót” indítson Németország ellen, ám a francia fél erre nem volt hajlandó.{11}

Ezt követően jött csak létre 1934-ben a német–lengyel megnemtámadási egyezmény, ami annak burkolt elismerése is volt, hogy Lengyelországnak sem egy esetleges Anschluss, sem a Szudéta-vidék elcsatolása kapcsán nincsenek kifogásai Németországgal szemben – ugyanis az egyezmény leszögezte, hogy aláíróik „semmilyen körülmények között nem fognak” vitás kérdésekben erőszakhoz folyamodni. Ez egyet jelentett azzal, hogy Varsó felmondta garanciális kötelezettségeit a versailles-i békeszerződéssel kapcsolatban. Éppen ezért helytálló az a történészi értékelés is, amely leszögezi, hogy valójában ez a paktum ágyazott meg az 1938-as müncheni egyezménynek.{12} De nem csak annak. Jean-Baptiste Duroselle francia történész értékelése az 1934-es lengyel–német szerződésről mára sem vesztett aktualitásából: „Összefoglalva, Lengyelország lett az első, amely elkezdte a potenciális rossz szándékát rejteni nem is tudó ellenséggel aláírt szerződések ízléstelen játékát, abban a reményben, hogy ezzel elkerülheti a vihart. A lengyel–német szerződéstől egészen a Hitler–Sztálin-paktumig megannyi ország állt be ebbe a sorba, és Franciaország sem volt kivétel.”{13}

Adolf Hitler a versailles-i békeszerződés korlátozásait több lépésben számolta fel. 1933. február 3-án a Reichswehr parancsnokai előtt mondott beszédében bejelentette, hogy szándékában áll az újrafegyverkezés, és a Wehrmacht kiépítése fogja majd megmutatni, hogy Franciaország rendelkezik-e államférfiakkal.{14}

1935. március 9-én hivatalosan is bejelentették a légierő megszervezését. Miután a szövetségesek erre gyakorlatilag nem reagáltak, egy héttel később Hitler arra hivatkozva, hogy Franciaországban a sorkatonaság szolgálati idejét két évre emelték fel, a francia, majd a brit követtel közölte, hogy ő is be kívánja vezetni a sorkatonaságot. Ez a gyakorlatban azt jelentette, hogy a német haderő két év után a hivatalosan engedélyezett 100 000 főről (12 hadosztályról) 500 000 főre (36 hadosztályra) nőtt volna. Ekkor a szövetségesek katonai fölénye még olyan nagy volt, hogy amennyiben fellépnek a német akciók ellen, Németországnak esélye sem lett volna az eredményes védekezésre.{15} Arra, hogy ezt miért nem tették meg, csak következtetni tudunk. Minden bizonnyal ők is érezték, hogy a versailles-i békeszerződés előírásai igazságtalanságaik miatt morális alapon fenntarthatatlanok. Ez elsősorban Nagy-Britanniában jelentett komoly politikai problémát, ahol e kérdésben szinte teljes volt a konszenzus az egyébként igencsak különböző nézeteket képviselő politikusok között. A versailles-i békeszerződés kezdettől fogva súlyos feszültségeket okozott Franciaország és Nagy-Britannia között; Lloyd George miniszterelnök például az ún. fontainebleau-i memorandumban már 1919. március 25-én tiltakozott a Németországgal szemben túl durva francia követelések miatt.{16}

Mindenesetre Hitler nem kockáztatott semmit, amikor a reakciók mérlegelése után 1935. május 21-én október 1-jei hatállyal bejelentette az általános védkötelezettség bevezetését. Fontos figyelembe venni ezeket a dátumokat, mivel nagyon is magyarázzák, hogy az eredetileg nem feltétlenül szerencsejátékos hajlamú Hitler miért kezdett ezt követően egyre nagyobb tétekben játszani. Döntő szerepe volt ebben annak a tapasztalatának, hogy a nyugatiak döntésképtelenek, és velük szemben minden kockázat megengedhető.

A szövetségesek erőtlenségének bizonyítékául szolgált az is, hogy képtelenek voltak az együttes fellépésre. 1935 márciusában Nagy-Britannia a francia és az olasz kormány bevonása nélkül úgy adta át a hadkötelezettség bevezetése miatti tiltakozó jegyzékét Berlinnek, hogy abban nemhogy szankciók nem szerepeltek, hanem még azt a kérdést is felvetették, hogy a brit külügyminiszter tervezett látogatása továbbra is aktuális-e. „Mindenre számítottunk, csak arra nem, hogy az angolok azzal a lendülettel, amivel tiltakoztak, egyúttal udvariasan érdeklődnek, hogy jöhetnek-e mégis Berlinbe”{17} – emlékezett erre Hitler frissen kinevezett tolmácsa, Paul Schmidt. Nem sokkal később, 1935. június 1-én megszületett a brit–német flottaegyezmény, amely a német tengerészeti erőket a brit erők 35, tengeralattjárók esetében pedig 45 százalékában maximálta. Hitler nem véletlenül nevezte „élete legszebb napjának” az egyezmény aláírását.{18}

Ez a szerződés katasztrofális hatásúnak bizonyult. A francia és az olasz fél nehezen értelmezhette másképp, mint árulásként, hogy őket ezekből az egyeztetésekből teljesen kihagyták, annál is inkább, mert nem sokkal korábban, 1935. április 11. és 14. között az olaszországi Stresa városában Franciaország, Nagy-Britannia és Olaszország egy közös konferencián próbált megegyezni a Németországgal szembeni lehetséges politikáról – tehát a kollektív biztonság elvéről. Az április 14-én elfogadott határozatukban elítélték a német fegyverkezést, megerősítették Ausztria önállóságának szükségességét, és egy önálló brit–olasz megállapodással kinyilvánították azt is, hogy a két hatalom továbbra is garantálja a locarnói szerződéseket. A brit–német flotta-egyezmény ennek a határozatnak az arculcsapása volt.

Amennyiben pedig azt a stílust is figyelembe vesszük, ahogyan ezt a megegyezést a német diplomácia elérte, akkor különösen egyértelművé válik Nagy-Britannia erőtlensége. Joachim von Ribbentrop ugyanis a „tárgyalást” eleve ellehetetlenítette azzal, hogy első szava az ultimátum volt: csak akkor hajlandó további tárgyalásokra, ha a brit fél elfogadja a német flotta fejlesztését a brit flotta erejének 35 százalékáig. Azt, hogy ilyen stílusban tárgyalhatott, természetesen megalapozta Hitler 1935. március 25-i tárgyalása John Simon brit miniszterelnökkel és Anthony Eden külügyminiszterrel. Ennek során Hitler először egy majdnem négyórás, dührohamokkal fűszerezett monológ meghallgatására kényszerítette brit partnerét, majd teljesen elképesztő blöfföt engedve meg magának megjegyezte, hogy Németország már most elérte a légierő terén a paritást Nagy-Britanniával.{19} Ezt követően közölte, hogy a német flottának el kell tudnia érni a brit flotta erejének 35 százalékát; tárgyalópartnerei pedig – ahelyett hogy kikérték volna maguknak a versailles-i békeszerződés paragrafusainak semmibevételét – csak hallgattak.

Nehéz magyarázatot találni ezekre a súlyos diplomáciai hibákra, amelyek megágyaztak a később történteknek is; ám az megállapítható, hogy az érintett brit politikusoknak eszükbe sem jutott érvényesíteni a kollektív biztonság elvét. Feltehetően azért nem vélték ezt fontosnak, mert a nagyobb aktivitással járó politikai költségeket magasabbnak tartották az alku rövid távú hasznánál, hosszabb perspektívában pedig nem is akartak gondolkodni.

1. TÁBLÁZAT: NÉMETORSZÁG ÉS NAGY-BRITANNIA REPÜLŐGÉPGYÁRTÁSA (KATONAI ÉS POLGÁRI GÉPEK).{20}, {21}

{20} Az adatok forrása DRZW… 1. kötet, 491., Richie: Industry… 10. A francia adatok 1934–1936 között csak a hadseregnek le is szállított gépek számát tartalmazzák, a tényleges gyártás ennél kb. 120 százalékkal nagyobb lehetett. 1938-ban például az 1382 gépből csak 533 darabot szállítottak le a hadseregnek.

{21} A számok értelmezéséhez szükséges figyelembe venni, hogy a francia hadsereg az 1930-as évek közepéig rengeteg, korábban gyártott gépet tartott rendszerben.

Természetesen Hitler erőszakossága hosszú távon nem maradt következmények nélkül. A brit kabinet{22} 1936 elején jóváhagyott egy hosszú távú újrafegyverkezési programot, amely elsősorban a légierő fejlesztését irányozta elő.{23} Hasonlóan a német fejlesztésekhez, amelyek esetében a termelés felfuttatása 1-2 évet vett igénybe, a brit és a francia programnak is időre volt szüksége ahhoz, hogy magasabb számokat érjen el. Ami ebben figyelemre méltó körülmény, az elsősorban az, hogy 1936 és 1938 között a német repülőgépgyártás még vissza is esett, elsősorban a hiányzó nyersanyagok miatt, illetve költségvetési okokból. 1939-re a német légierő már nem tudta jelentősen növelni saját gyártási kapacitásait, míg ezzel szemben az első háborús évben a brit gyártás majdnem négyszeresére, a francia pedig kétszeresére pörgött fel, és 1940 során tovább növekedett. Tekintettel arra, hogy az ennek során gyártott gépek már mind modernnek számítottak, a nyugati szövetségesek helyzeti előnye egyértelmű. Ráadásul a brit és a francia ipar teljesítőképessége is jóval nagyobb volt, mint a németé – ami viszont némileg igazolja azokat a tábornokokat, akik egy új háborút is e kapacitásokban bízva kívántak megvívni.

Utólag kiderült: téves volt az a brit feltételezés, hogy Németország a repülőgépek gyors technikai fejlődésére alapozva döntő légitámadást hajthatna végre Nagy-Britannia ellen. A légierő fejlesztése azért is lehetett annyira népszerű, mert megvalósításához továbbra sem volt szükséges nagy létszámú szárazföldi haderő felszerelése és kiképzése. Végső soron tehát a légierőre fókuszáló hadseregfejlesztés kevesebb politikai és gazdasági áldozatot követelt a brit társadalomtól, emellett pedig teljesen illeszkedett abba az ekkoriban nemzetközileg is elismert „a bombázó mindig mindenen átjut” doktrínába, amely Giulio Douhet olasz és Hugh Trenchard brit katonai teoretikusok nyomán döntő fegyvernemnek tekintette a légierőt.

Érdekes módon sem a brit, sem a francia vezetés nem ismerte fel, hogy Németország éppenséggel nem a Douhet-féle, bombázókra fókuszáló légierő-fejlesztést követi, miközben az ezzel kapcsolatos adatok rendelkezésre álltak volna. Hitler a légierőnek alapvetően kiegészítő szerepet szánt, ami abból is látszott, hogy egyáltalán nem foglalkozott a távolsági bombázók fejlesztésével – magyarán a Luftwaffénak tulajdonított rettenetes fenyegetésnek kezdettől fogva hiányzott a technikai alapja. Igaz ugyan, hogy a németek 1939–1940-es sikereiket jelentős mértékben a légierőnek köszönhették, de egyáltalán nem abban az értelemben, ahogyan a francia és a brit vezetés ettől előzetesen tartott.{24}

Az erőviszonyok tükrében azonban az a brit feltételezés, amely a prognosztizált háborút nem offenzív módon és nem kezdettől fogva a kollektív biztonság doktrínája alapján akarta kezelni, stratégiai tévedésnek bizonyult. Elsősorban azért, mert a légierőre és légvédelemre történő koncentrálás csupán a probléma tüneti kezelését jelentette, s azt a problémát, hogy egy esetleges szárazföldi német támadás hogyan védhető ki Európában, egyáltalán nem oldotta meg. Ez persze alapvetően nem is a brit, hanem a francia és a csehszlovák hadsereg feladata lett volna, ám érthetetlen, hogy a brit és a francia vezetés az elmúlt háború tapasztalatainak dacára miért nem volt képes egymás katonai terveinek szoros összehangolására – hiszen 1914–1918 között fájdalmas tapasztalatokat szerezhettek arról, mennyire kontraproduktív ennek hiánya. A brit légierő fejlesztésének gyümölcsei hosszú távon azonban mégis beértek: 1940 után a brit repülőgépek technikai színvonala már felülmúlta a németekét, s egyes konstrukcióikkal szemben (mint például a Mosquito távolsági bombázó) a Luftwaffe egyáltalán nem tudott hatékony ellenfelet állítani.

Utólag teljesen érthetetlennek tűnik, hogy a rettenetes áron elért győzelem után Nagy-Britannia miért nem volt hajlandó 1920-ban arra, hogy a versailles-i szerződés eredményeit egy szoros brit–francia katonai együttműködést tartalmazó védelmi szerződés aláírásával is biztosítsa. Ez alapvetően azokkal a frusztrációkkal magyarázható, amelyek a briteket francia részről a versailles-i béketárgyalások során érték – mint például a Lloyd George említett memorandumára adott reakció. Ez okozta az angol politikusok gyanakvását, ami miatt egy ilyen szerződés nem tudott létrejönni – holott a békeszerződésből logikusan következett volna.{25} A helyzetet leginkább a londoni francia követ egyik, ebből az időszakból származó kijelentése jellemzi, amely szerint „legnagyobb szerencsétlenségünk, hogy a britek nem hiszik el, hogy Napóleon már halott”.{26}

Nem lehet tehát kellően hangsúlyozni, hogy a brit–francia védelmi szerződés hiánya mekkora öngólnak bizonyult az érintettek számára. Ez különösen akkor nyilvánvaló, ha összevetjük azzal a védelemmel, amelyet 1949-től a NATO jelent a szervezet tagállamainak: fennállása óta egyszer sem fordult elő, hogy bármelyiküket katonai támadás érte volna.

Amikor Chamberlain 1937 májusában miniszterelnök lett, az első világháború utáni nemzetközi békerendszer már összeomlóban volt. A szakirodalom és a korabeli sajtó félrevezetően „szombati meglepetések” kifejezéssel írta le azokat az akciókat, amelyekkel Németország kiszabadult a versailles-i szerződés és a locarnói egyezmény által létrehozott korlátok közül. Ám ezek a „meglepetések” valójában előre láthatóak voltak a brit és a francia döntéshozók számára (a Röhm-puccs 1934. június 30-án, a Népszövetségből történő kilépés 1935. október 14-én, a hadkötelezettség újbóli bevezetése 1935. március 16-án vagy a Rajna-vidék remilitarizálása 1936. március 7-én mind szombatra esett). Azt, hogy a Rajna-vidék remilitarizálása Hitler politikai célja, a francia és brit politika már 1935 elejétől fogva folyamatosan regisztrálta, sőt kormányüléseken is foglalkozott vele.{27} A francia hadsereg már 1935-ben elkészített egy haditervet arra az esetre, ha ez megtörténne.{28} Ugyanígy tudható volt, hogy ezt követően először Ausztria, majd a Szudéta-vidék kerül Hitler étlapjára. Az természetesen igaz, hogy Hitler időzítései nem tették könnyebbé a szövetségesek reakcióit – de csak azért nem, mert az érintettek egyébként is döntésképtelenek voltak.

Az, hogy a szárazföldi haderőt az I. világháború után gyakorlatilag megszüntették, azzal a sokkal is magyarázható, amelyet a háború a brit társadalomnak okozott – és nem véletlen, hogy sokáig egyetlen politikus sem mert ezen változtatni. Chamberlain célja ekkoriban még az volt, hogy a francia szövetségre is támaszkodva elidegenítse Németországot Olaszországtól, vagy Olaszországot Németországtól. Úgy gondolta, Nagy-Britannia így talán mindkét országgal szemben felülkerekedhet a fegyverkezési versenyben. Az viszont nem igaz, hogy a fegyverkezést mint olyat elvi alapon elutasította volna. Már 1934-ben is arra figyelmeztetett, hogy „túl sok figyelmet fordítunk a fegyverleszerelés kérdésére, és nem eleget a biztonságra”. Támogatta az 1934-es Védelmi Követelmények Bizottságát (Defence Requirements Committee – DRC), amely azzal érvelt, hogy „a német agresszió elrettentése a legjobb hosszú távú biztosíték” Japán kordában tartásához is. Németországot tartotta a legfontosabb „potenciális ellenségnek”, {29} és ajánlásait azokra a feltételezésekre alapozta, amelyek szerint 1939-re mindenképp európai háború lesz. Később, 1935-ben is ellenezte a brit leszerelési egyezményeket, ám ezzel az álláspontjával nem volt túlzottan népszerű.{30}

1936 – A Rajna-vidék visszacsatolása

Hitler akciói során rendszeresen arra hivatkozott, hogy ő csak a béke biztonsága érdekében, a nyugati szövetségesek katonai fenyegetése miatt kényszerül a szükséges lépésekre. A Rajna-vidék remilitarizálását például azzal indokolta, hogy ezt megelőzően a Szovjetunió és Franciaország katonai segítségnyújtási szerződést kötött egymással. Utólag elképesztő, hogy ezt a szerződést, amely csak akkor léphetett volna életbe, ha valamelyik aláíró felet támadás éri, Hitler Németországot fenyegető katonai akcióként tudta beállítani. A kor francia és brit sajtója azonban, ha nem is vette át teljes mértékben, többnyire ezt a magyarázatot tekintette „realitásnak”, és nem az annak hátterében megbúvó valóságot. Hitler magyarázatának abszurditását leginkább az mutatja, hogy a Szovjetunió közös határok hiányában semmiképpen sem tudott volna segítséget nyújtani Franciaországnak egy német agresszió esetén.

Amikor Hitler 1936. március 7-én nyíltan felrúgta a versailles-i{31} és a locarnói szerződést, és megszállta az addig demilitarizált Rajna-vidéket, a szövetségesek passzívak maradtak, holott a francia hadsereg 13 évvel korábban sokkal csekélyebb szerződésszegés miatt vonult be a Ruhr-vidékre, kikényszerítve ezzel az addig nem megfelelő összegben törlesztett háborús jóvátétel békeszerződés szerinti folyósítását. Ennek az akciónak a következtében a Rajna-vidék 1929-ig francia ellenőrzés alatt volt, azután pedig demilitarizált zónának számított. Egy ismételt francia beavatkozás egyébként logikusan következett volna abból is, hogy Németország már a Rajna-vidék remilitarizálását megelőzően is megsértette a versailles-i szerződés rendelkezéseit, amikor rendőrségének egy részét nyíltan átsorolta a Wehrmachthoz, illetve a katonai reptereket a megengedettnél nagyobb mértékben építette ki – ám a szövetségesek nem reagáltak érdemben ezekre a nyilvánvaló szerződésszegésekre.

{1} A szovjet, illetve posztszovjet forráskiadványok jelentős részében jelzés nélküli kihagyások, csonkítások nehezítették meg a források értékelését. A DuS-kötetek viszont az iratokon látható összes kézírásos megjegyzést is közlik, így képet kapunk arról is, hogy az egyes javaslatokra vagy jelentésekre például Sztálin hogyan reagált.

{2} Koselleck: „Erfahrungsraum” und „Erwartungshorizont”…

{3} Ungváry: Sztálin és a háború…

{4} Lásd Ölvedi: A történész bizonyítson…, illetve az erre adott reakcióm: Mit vétettem én…

{5} Rauschning: Gespräche… 10.

{6} Clausewitz: A háborúról… 31.

{7} Bernhardt: Die deutsche Aufrüstung… 14.

{8} Bernhardt: Die deutsche Aufrüstung… 35.

{9} Halmosy: Nemzetközi szerződések… 66.

{10} Emellett a brit haderő 14 területvédelmi – azaz nem mozgatható – szárazföldi seregtesttel is rendelkezett, és jelentősebb szárazföldi kontingensek állomásoztak a gyarmatokon, továbbá a különböző társult országokban (Kanada, Ausztrália, Új-Zéland).

{11} Hoensch: Geschichte Polens… 271.

{12} Crane: A French Conscience… 59–60.

{13} Duroselle: La décadence… 101–102., Crane: A French Conscience… 15. lábjegyzet.

{14} Vogelsang: Neue Dokumente Aufzeichnungen… 434. Lásd még e kötetben a 207–209. oldalig.

{15} A versailles-i békeszerződés értelmében a német hadsereg max. 100 000 főből állhatott, de nem rendelkezhetett nehéztüzérséggel és légierővel. Németország ugyan mindent megtett a békeszerződés kijátszására, azonban 1935-ben az addig rejtett erőivel együtt sem lett volna képes ennél nagyságrendekkel nagyobb hadsereget mozgósítani.

{16} A kérdésre legújabban lásd Leonhard: Der überforderte Frieden…

{17} Schmidt: Statist… 292.

{18} Kershaw: Hitler… 701.

{19} Kershaw: Hitler… 696.

{22} A kabinet a kormány egy része volt, amely a miniszterelnök által kinevezett legmagasabb rangú miniszterekből állt. Jellemzően a főbb minisztériumok vezetőit foglalta magában, mint például a kincstár, a külügyminisztérium és a belügyminisztérium. A kabinet volt felelős a főbb politikai döntésekért és a stratégiai irányításért; üléseit rendszeresen, gyakran hetente tartották, és ezek titkosak voltak, hogy lehetővé tegyék az őszinte megbeszéléseket.

{23} Bouverie: Mit Hitler reden… 68–70.

{24} Erre mutatott rá Bernhardt: Die deutsche Aufrüstung… 18.

{25} Részletekre lásd Sharp: A Missed Opportunity?…

{26} Beaupoil: Confession… 536. idézi Sharp: A Missed Opportunity?… 4.

{27} Lásd Giro: Die Remilitarisierung des Rheinlands… 29–39., 60–63.

{28} Crane: A French Conscience… 76

{29} TNA, CAB 2/6, CID 261st Meeting, 9 November 1933, 52.

{30} Feiling: The Life of Neville Chamberlain… 253.

{31} A versailles-i szerződés rendelkezései szerint Németország vállalta, hogy a Rajna keleti partjának 50 kilométeres sávján túl semmilyen katonai erődítést nem létesít, és a térségben semmiféle mozgósítási előkészületet nem tesz.