Philippe Collin

BÁRPULT
A RITZBEN

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philippe Collin: Le Barman Du Ritz

Albin Michel, 2024

© Editions Albin Michel, 2024

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Hungarian translation © Sárközy Éva, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

A borítón Roger Viollet 1939. februárban
készült fotója látható a Ritz Hotel bárjáról.

Fordította Sárközy Éva

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Horváth Annamária

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Győrfi Judit

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-543-4

Blanche Auzellónak, a Ritz királynőjének

Ha a mennyországról álmodom,
mindig a Ritz jut az eszembe.

Ernest Hemingway

1940. június 14-től 1944. augusztus 25-ig a német csapatok megszállás alatt tartották Párizst. Erre az 1533 éjszakára a Ritz Hotel különös, sajátos és bonyolult világgá változott a háború sújtotta Európa szívében. Rengetegféleképpen mesélhető el ez a történet. A Bárpult a Ritzben valós eseményeken és szereplőkön alapuló regény. A francia történelem néhány sötét évét megörökítő olvasmány. Azonban egyes szempontok tisztázása érdekében a szerző a történészek eszköztára helyett a regényírók fegyveréhez, a fikcióhoz fordult. A megszállt Párizs mindennapjainak bemutatásakor nem törekszik mindenáron az „igazságra”, inkább korhű képet fest, hogy jobban megértsük, milyen keszekusza, egymásnak ellentmondó érzelmek munkálkodhattak Frank Meierben. Mi vajon mit tettünk volna a helyében? A regény erre keresi a választ. Frank Meier életének számos részletét homály fedi, ezeket a szerző saját elképzelése szerint egészítette ki – René Girard nyomán – valahol „a romantikus hazugság és a regény igazsága” között. A regénybéli Frank Meier tehát egyszerre valóságos és kitalált szereplő. Luciano fiktív karakter, Fersen alakját pedig azok az emberek ihlették, akik Meier körül forogtak azokban az években. A naplórészletek szintén az író fantáziájának szüleményei, hogy jobban megismerhessük e nem mindennapi ember sorsát.

PROLÓGUS

Az utolsó békés éjszaka

1940. június 13.

Holnap a németek elfoglalják Párizst. Franciaország megsemmisült, mint kockacukor egy pohár abszintban.

Alig egy hónapja, hogy kezdetét vette a franciaországi hadjárat. Guderian tábornok páncélosai áttörtek az Ardenneken. Elesett Rouen. Elesett Senlis. A német hadsereg átkelt a Marne folyón. Tegnap óta baljós fekete füst borítja az eget, a főváros megadta magát. Párizst „nyílt várossá” nyilvánították, vagyis nem áll ellen a megszálló erőknek. A párizsiak útnak indultak. Ki vonattal, ki autóval, ki szekéren, ki gyalog. Amit tudtak, magukkal vittek, a többit otthagyták. Alig ötszázezren maradtak otthonaikban, de róluk is csak hírből hallani.

A francia kormány tegnapelőtt Tours-ba menekült. Nincs közigazgatás, nem járnak a taxik, nincs rendőrség, nincs posta, nincsenek közszolgáltatások. A pánik futótűzként terjed. A minisztériumok udvarán aktákat égetnek, és két napja rablóbandák fosztogatnak megrészegülten. Az utcák kihaltak, a boltok lehúzták a rolót. Párizst csend, magány és halál lengi körül.

A Ritz a place Vendôme-on azonban továbbra is nyitva áll. Ki hinné, hogy alig két hete még itt szállt meg Winston Churchill? A törzsvendégek mára eltűntek. Gabrielle Chanel Biarritzba menekült. Windsor hercege és felesége, Wallis Spanyolországban kötöttek ki. Woolworth amerikai örökösnője, Barbara Hutton az első emeleti lakosztályában vívódik, sokadszorra csomagolja be, majd ki a holmiját.

A palota két szárnyát összekötő folyosó, a Galerie des Merveilles káprázatos kirakatai mintha egy letűnt kor emlékei volnának. A Cambon Bar tegnapelőtt bezárt. Már csak a Petit Bar működik. Hatkor nyit, mint minden este. Fényezett pult, mahagóni borítás, bőr lámpaernyők, XV. Lajos stílusú halványzöld bársonyfotelek: a berendezés ma is ugyanolyan, mint az első nap. Az italok úgy sorakoznak a polcon, mint könyvtárban a könyvek. Ez Frank Meier, a Ritz bárpincérének birodalma. A különleges koktéljaiért ünnepelt osztrák férfi, akit Európa és Amerika legelőkelőbb mulatozói bálványoznak, élő legenda a felső tízezer világában. Vékony bajuszát, precíz mozdulatait és mosolygós szemét legalább olyan jól ismerik, mint híres italait. A német megszállás előestéjén is dolgozik, fehér zakót, fekete nyakkendőt visel. Az ötvenes éveiben jár, se nem kövér, se nem sovány, húsz év tapasztalattal a háta mögött ő vezeti a helyet. Meier 1921-ben nyitotta meg a bárt, és jöhet bármi, német megszállás, vereség, nem mond le róla. Ügyesen titkolja, de ma este a Ritz bárpincére nem találja a helyét. Tanácstalan. Megnyerő modora mögött fáradtság és aggodalom bújik meg. Mind ez idáig gondosan rejtegette származását, ami különösképpen nem is foglalkoztatott senkit.

A vendégek szemében csak egy ügyes kezű bármixer vagyok, az italok mindenható ura. Mintha mindig is itt álltam volna, születésemtől fogva, a bárpult mögött.

A korábbi életét önként hátrahagyó Frank Meier egy nagy titkot rejteget: zsidó családból származik.

Ezen az estén egyetlen vendége, Habsburg Ottó, az Osztrák–Magyar Monarchia bukott örököse ginbe fojtja bánatát. A nácik vérdíjat tűztek ki a fejére, menekülnie kell. Méghozzá gyorsan. Még ma éjjel. A pult végén ül, még utoljára átgondolja az elmúlt hetek történéseit, majd felhajtja a Gordon’st. A cseh királyi herceg feláll, és törékeny karjával átöleli a pultost, aki az apja lehetne. Frank megmerevedik. Ez az ölelés olyan, akár egy zárszó. Habsburg Ottó búcsút int Európának: néhány nap múlva már Washingtonban lesz. A Ritz bárpincére pedig bánatosan néz a régi világ utolsó vendégének távolodó alakja után.

ELSŐ RÉSZ

Állóháború

1940. június–július

1

1940. június 14.

Hát itt ragadtam a németek között.

Már fél hét, de a katonák még sehol.

Ma reggel az avenue Foch-on masíroztak végig.

Már itt vannak a Ritz falain belül.

A német hadsereg Párizs összes palotáját rekvirálta a vezérkar számára. A Ritz épületében a Wehrmacht krémjét, mintegy száz magas rangú tisztet szállásolnak majd el, és a szálloda a „franciaországi katonai kormányzó rezidenciája” lesz. Hangzatos titulus volna, ha nem arra a kegyetlen megaláztatásra emlékeztetne, amit a francia hadseregnek el kellett szenvednie.

A Ritz a place Vendôme-on különleges státuszt élvez. Újabb rendelkezésig továbbra is fogadhat vendégeket, és a bár is üzemelhet. Frank Meier mellett maradt régi harcostársa, Georges Scheuer és egy fiatal olasz tanonc, Luciano.

Meier egy szemhunyásnyit sem aludt az éjjel. Amióta a szomszédai szinte kivétel nélkül elmenekültek Párizsból, a rue Henri-Rochefort-on álló házban szokatlan csend honolt.

Hitvány alakok.

Mialatt álmatlanul vergődött, fiára, Jean-Jacques-ra gondolt. Frank sosem tudta igazán szeretni Mariával kötött boldogtalan házasságából 1921-ben született egyetlen fiát. Hatalmas szakadék tátong kettejük között. A fiú öt éve egy nizzai kaszinóban kapott állást, azóta hírét sem hallotta.

Hol lehet most? Vajon besorozták?

Meneküljek el én is? Menjek utána Nizzába?

Szó sem lehet róla, hogy a bárom a fritzek kezére kerüljön…

Ma este Frank Meier elegáns zakóban várja az új vendégek érkezését. Megpillantja tükörképét a Christofle shakerben: szeme alatt a karikák sötétebbek, mint valaha, a tekintetéből nyugtalanság árad. A gyomráról nem is beszélve: a tenyerébe fúj, kellemetlen a lehelete. A németek érkezése visszahozta a lövészárkok gyomorforgató emlékét.

Isten tudja, hányadszor, a faliórára pillant. Húsz perc múlva hét.

Minden készen áll: citrusfélék, mentalevél, piros gyümölcsök és barna cukor a Royalhoz. Jó adagherrier-Jouët vár behűtve. A győzteseknek lesz mivel koccintani.

De egyelőre semmi. Még mindig semmi.

A sötét tömörfa pult mögül, ahol Frank Meier áll, nem látni, ha vendég érkezik. A bárba vezető folyosó kívül esik a látóterén. Jelen helyzetben ez több mint bosszantó. Így képtelenség felkészülni. Az ajtóhoz küldte hát a tanoncot őrt állni.

Hol késnek már ezek az átkozott németek?

Vihar előtti csend. Georges szórakozottan babrál a málnaszemekkel.

– Hagyd abba, tönkreteszed!

– Ideges vagyok, Frank.

Mind azok vagyunk, barátom!

– Hát fogd a zergebőrt, és töröld át a bárpultot! Csupa folt.

Furcsa egy háború, annyi szent.

Végre jön valaki! Ők azok?

Nem, csak egy francia vendég érkezik, akire a legszívesebben gúnyosan rámosolyogna, ha nem volna úriember. Monsieur Bedaux az. Lehetetlen alak.

Frank egy pillanatra eljátszik a gondolattal, hogy udvariasan, de határozottan megkéri: távozzon. Ám monsieur Bedaux az újdonsült vezetők közé tartozik, ehhez jobb lesz hozzászokni. Betoppant az új korszak első vendége.

Elképesztő figura ez a Charles Bedaux. Magas homlok, finom vonások, ereje teljében lévő ötvenes, akárcsak Frank. Ő is fiatalon és üres zsebbel érkezett Amerikába. Sorsuk többször keresztezte egymást. New Yorkban Meier a felszolgálást tanulta ki, Bedaux pedig a koccintást. Nem sokkal később mindketten hírnévre tettek szert a szakterületükön. Frank a bárpult mögött, Bedaux az üzleti életben. Alig tíz év leforgása alatt Bedaux két amerikai örökösnőt is feleségül vett, és „a tudományos üzemszervezés” mestere lett. Könyvet is írt a témáról, amelyről előszeretettel tartott kiselőadásokat, legalább annyira, mint a gombamód szaporodó üzemeiről, frissen megszerzett amerikai állampolgárságáról és a róla elnevezett mértékegységről. De legfőképp: a náci Németország iránti csodálatáról.

Frank figyelmét nem kerüli el a Bedaux arcán virító diadalittas mosoly.

– A szokásos Pol Rogert készíthetem, uram? – szólítja meg zavartalan nyugalommal.

– Nem, Frank, ma este legyen inkább egy dupla a maga híres Royal Highballjából. Méltón meg kell ünnepelni, hogy Franciaország újjászületett, végre megszabadult hanyatló és elpuhult szellemiségétől. Ahogy mindig is mondtam: a természetben uralkodó káosszal szemben az ember csakis a rendben bízhat, nem igaz, Frank?

Míg a koktélkészítéshez fegyelemre és pontosságra van szükség, egy bár vezetéséhez épp az ellenkezőjére: némi zűrzavarra. Hagyni kell, hogy az élet kilépjen a megszokott medréből, játszani a határokkal, és néha bizony át is kell lépni azokat. Frank Meier sikerét éppen ez a hozzáállás alapozta meg – talán még italkölteményeinél is jobban. Ugyanakkor ebben rejlett az ellentmondásossága is: egy fegyelmezett szellem volt, akit vonzott a nonkonformizmus. Ezt azonban Charles Bedaux nem tudta megérteni. Ő csak a saját maga érdekében ment el a végletekig. Művészet, társadalom, politika: minden csak kockázat, befektetés, bevétel. Alapvetően Frank és Bedaux egyetlen dologban értett egyet: hogy Franciaországnak szüksége van Philippe Pétainre. Az iparmágnás szerint jót tesz az üzletnek, a bárpincér pedig tiszthelyettesként szolgált a marsall alatt a Nagy Háború idején.

Frank sohasem vallaná be az áruló Bedaux-nak, de a frontvonalon, az ősz bajuszú parancsnok szolgálatában Meier törzsőrmesterből hazafi lett.

Az üzletember a szájához emeli poharát, majd visszateszi a pultra. Szokásához híven éppen belekezdene egy monológba, ám ekkor a bár csendjét távoli hangfoszlányok és nevetés töri meg, beléfojtva a szót.

Megjöttek…

Itt az idő. Frank megigazítja a gallérját, és Georges vállára teszi a kezét. Az ő dolga, hogy fogadja az érkezőket. A nevetés a folyosóról egyre közelebbről hallatszik. Katonák nevetése. Egy pillanatra Frank mintha újra Verdunben lenne. Kihúzza magát, de hátán izzadságcseppek gördülnek végig. A zakó alatt verejtékben ázik az inge, a csontjáig hatol a hideg.

Az ellenség első vonala előrenyomul.

– Jó estét, uraim! Üdvözlöm Önöket a Ritzben!

Frank Meier naplója

Proletár vagyok. Ráadásul zsidó proletár. Gyerekkoromban folyton menekültem.

Az egész életem egy menekülés.

1884. április 3-án láttam meg a napvilágot az ausztriai Tirolban, száműzött lengyel munkások gyermekeként. Apám szemében a fegyelem volt a legfőbb erény, mindig arra tanított, hogy alá kell rendelnem magam másoknak.

Parancsára! Szellemi börtön. Igenis, uram! Mintha mindennap meghaltam volna egy kicsit. Hamar felismertem, hogy ostoba dolog úgy élni, mint ő, hogy az ember sosem kérdőjelez meg semmit. Világéletemben óvakodtam az olyanoktól, akik túlzottan magabiztosak.

Apám Łódźban született, a pogrom idején. Végignézte, ahogyan szőke hordák üldözik és felakasztják a családját. Végül mindent felégetett maga mögött, és a tiroli hegyek közé menekült. Nekem osztrák keresztnevet választott, anyám legnagyobb bánatára, aki egy budapesti rabbi lánya volt. Apám nem hagyta, hogy körülmetéljenek, és szigorúan megtiltotta azt is, hogy lajstromba vegyenek a zsinagógában. Elrendelte, hogy többé senki sem lehet zsidó a leszármazottai közül. Kijárta, hogy a helyi plébános születésem másnapján megkereszteljen. Hivatalosan katolikus lettem. A család Bécsben telepedett le, a Favoriten negyed közép-európai olvasztótégelyében. Máig emlékszem, hogy üvöltött anyámmal, amiért meg akarta ünnepelni a pészahot, vagy kiejtett néhány szót jiddisül.

Mielőtt Bécsbe kerültünk, egy tiroli kisvárosban, Kufsteinben éltünk, nehéz körülmények között. Apám akkoriban egy jól menő cipészmester alkalmazottja volt, és bár nem fizették meg rendesen, nem mondott le arról, hogy egyszer saját műhelyt nyit, ezért akkurátusan félretette a vénasszonyoktól kapott borravalót. Mindhárman a műhely fölötti padlástérben aludtunk. Így legalább nem kellett lakbért fizetni. Mennyei adomány. Apám reggeltől estig marhabőr kötényt viselt, a zsebéből kefék, lapickák és kalapács lógott ki. Lenyűgözött, ahogy lendületesen, mégis aprólékos műgonddal forgatta a szerszámokat. Gyermekként, ott Kufsteinben hősnek láttam őt. Talán egész életemben az ő finom mozdulatait próbáltam utánozni a bárpult mögött állva.

Imádtam az édesanyám gyengédségét, mosolyát, selymes bőrét és ibolyaillatát. Szoknyája mögé bújva nőttem fel, biztonságban. Könnyed, boldog emlékeket őrzök ezekről az évekről. Nem sokkal ezután azonban minden rosszra fordult. A helyiek közül sokan az iparvárosokba költöztek. Kufstein és környéke néhány hónap alatt teljesen elnéptelenedett, a Gruber cipészvállalat is lehúzhatta a rolót. Apám 1888 januárjában veszítette el az állását. Cselekedni kellett, minél hamarabb. Akkor döntött úgy, hogy szerencsét próbál Bécsben: végre megnyitja a saját üzletét a monarchia fővárosában. A vásárlóktól hallotta, hogy a bécsi gyártulajdonosok keresik az olcsó, női munkaerőt. Az ipari forradalomnak köszönhetően megjelentek a szövőgépek, amelyeken már elég volt néhány kart mozgatni, amit a nők is meg tudtak csinálni. A szüleim azt tervezték, hogy apám mellett anyám is munkába áll majd, és addig-addig gyűjtögetnek, amíg ki tudnak bérelni egy üzlethelyiséget. A kisember rögös útja a dicsőség felé.

Így keveredtek a szüleim a tiroli földművesek közé, akik némi aprópénz fejében a városba jöttek dolgozni. Lemondtak a régi világról egy jobb élet reményében. Egy újabb menekülés. Anyám csakhamar talált munkát egy modern gyárban. Fizetése elenyésző volt, a család csekély megtakarítása eltűnt, mint a kámfor. Apámnak nem maradt más választása: szakmunkásnak állt az osztrák–magyar hadsereg tisztjeinek cipőgyárában.

Az ínség azonban nem tágított, míg maga alá nem temette az öreget. Elcsigázott, mélabús és ingerlékeny lett. Teljesen magába zárkózott és összeomlott. Dühös volt anyámra, amiért nem keres eleget, inni kezdett, és erőszakossá vált. Nehéz szívvel végleg le kellett mondania a cipészműhelyről, és attól kezdve reggeltől estig csak rágódott, képtelen volt feldolgozni a bukást, a düh és a bizonytalanság felőrölte. Én segítettem, ahogy tudtam. Míg egy nap az a furcsa érzésem támadt, hogy a fiatalságom elkeseríti. Irigykedett, mert előttem még ott állt a jövő.

Tizenkét évesen napi tíz órát dolgoztam egy bécsi gyapjúfésülő üzemben. Lenyűgöztek a fiatalok, akikkel munkába menet találkoztam. Elegánsak voltak, és rátartiak: ropogós, fehér ingben, a kezükben mazsolás csigával. Én is ilyen életre vágytam. Nem akartam többé szegény lenni. Egy polgári ház melegéről álmodoztam, és hiába próbáltam elnyomni, a vágy csak egyre erősebb lett. Rászedtem a mit sem sejtő szüleimet: két éven át félretettem a fizetésem egy részét, amiből szép kis summa gyűlt össze. Arról ábrándoztam, hogy eljutok az ígéret földjére: Amerikába. Akkoriban mindenki erről beszélt. Hogy szerencsét kell próbálni. Apám haragudott, anyám sírt, én azonban egy őszi hajnalon útnak indultam. Először felkapaszkodtam egy öreg tehervonatra, három napon át utaztam egy marhavagonban Bécsből Münchenen át Brüsszelig, amíg a flandriai Antwerpenbe nem értem. Ott egy makacs láz miatt kényszerpihenőt kellett tartanom, és bár féltem, hogy ott ragadok, mihelyst jobban lettem, vettem egy harmadosztályú jegyet egy pompás gőzhajóra, a Red Star Line nevű hatalmas óceánjáróra. A napnál is világosabban lebegett előttem a vágy: élni akarok!

2

1940. június 14.

– Noch einmal, bitte!

– Jawohl, mein Hauptmann! {1}

Húszan lehetnek, fényesre lakkozott csizmában, felnyírt hajjal.

Kifogástalan egyenruhájukon aranygombok. Frank nem mozdul a bárpult mögül. Állóháború van kibontakozóban. Bedaux megpróbál beszédbe elegyedni velük, de a katonák átnéznek rajta, így kénytelen odébbállni. A német tiszteknek fogalmuk sincs, ki az a Charles Bedaux, rá sem hederítenek. Győzelmi mámorban úsznak, ez már az ő földjük.

Folyamatos a nyüzsgés, a bárpultnál tömörülnek, mindegyikük sört rendel. Akárcsak egy müncheni sörözőben.

Hirtelen mozgolódás támad a pultnál, a tisztek félrehúzódnak, utat engednek egy büszke, határozott léptű férfinak.

– Jó estét, monsieur Meier! – köszön, kiejtése ugyanolyan hibátlan, mint a paszomány az egyenruháján. – Örülök, hogy újra látom.

Honnan ismer engem ez a nagydarab, stráfos német?

– Jó estét, ezredes…

A tiszt kedélyesen mosolyog.

– Nem emlékszik rám, igaz?

– Hát, ami azt illeti…

Jó ég! Ki lehet ez a madárfejű?

– Hans Speidel. Katonai attasé voltam a párizsi német nagykövetségen, néhány évvel ezelőtt. Megfordultam itt párszor munka után…

– Herr Speidel! Bocsásson meg, össze vagyok zavarodva.

– Ugyan, biztos az egyenruha teszi.

– Mivel szolgálhatok? Vagyis, várjon csak, tudom már: Golden Clipper.

Speidel ezredes arcára széles mosoly ül ki.

– Frank Meier, aki minden párizsi diplomata kedvenc italára emlékszik! Rászolgált a hírnevére! Azóta sem ittam sehol olyan kiváló Clippert, mint itt.

– Georges, előkészítenéd a Bacardít és a baracklikőrt?

Már emlékszik. Kedves fickó ez a Speidel, barátságos és művelt. Megnőtt a homloka és szemüveges lett, de ő az.

– Itt semmi sem változott, Herr Meier – néz körbe az ezredes. – Ugyanolyan otthonos minden, mint volt.

Ki gondolta volna, hogy négy év múlva újra felbukkan itt, szürkészöld egyenruhában?

Frank megdöbbenésére Speidel egy puha fedeles könyvet húz elő kitüntetésekkel teli zubbonya alól. Azonnal megismeri. A koktélkeverés művészete. A könyv, amit ő írt. Egy szempillantás alatt visszarepül a nem is olyan távoli múltba, amelynek azonnal nyoma veszett a vereség csapásai alatt. Az arany borító, a vidámság és szórakozás ígérete, elegáns ruhák és élénk társalgások, mind-mind egy letűnt korszak relikviáinak tűnnek. Amerika, Scott, a régi szép idők…

– Stuttgartban bukkantam rá. Egy vagyont fizettem érte egy vén bárónak. A receptjeit soha nem mertem kipróbálni, a feleségem legnagyobb bánatára… Egy hónapja hurcolászom magammal. Dedikálná nekem?

Minden tekintet Frankra és Speidelre szegeződik.

Első estém a németek között, és máris autogramot osztogatok…

– Azt javaslom, igyunk egy Royal Highballt a Führer egészségére!

A zongora melletti fehér ónix ingaóra elüti a nyolcat.

– Herr Meier – súgja Speidel –, ha megvolt az éljenzés, én tovább is állok, von Bock tábornok vár vacsorára.

– Természetesen, uram.

– Üdvözölné a nevemben a szépséges madame Auzellót?

Vajon csak próbára tesz, vagy Speidel valóban nincs tisztában a helyzettel?

– Madame Auzello Nizzában van. Követte a férjét a mozgósítás hírére – válaszolja kimérten Frank némi habozás után.

Speidel kihúzza magát.

– Köszönök mindent, Frank. Hamarosan újra találkozunk. Szeretnék mindent tudni a párizsi életről. És kérem, viselje gondját az embereimnek!

– Számíthat rám, ezredes!

A tiszt sarkon fordul. A katonák némán utat nyitnak neki.

Ki vagy te, Hans Speidel? Ki vagy, és mi jár a fejedben?

Ő, aki az első ital alapján kiismeri az embereket, ezúttal semmiben sem biztos.

Frank Meier naplója

1898. november 28-án hagytam el Európát, tele izgalommal és félelemmel. Menekültem. Irány New York, a lehetőségek városa. A hajó roskadásig megtelt, az utasok énekeltek, táncoltak, együtt ünnepelték az újrakezdést.

A legénység felhúzta a horgonyt, felharsant a hajókürt, rajtam pedig végtelen szomorúság lett úrrá, amikor eszembe jutott az édesanyám. Ukrán zsidókkal kerültem egy hálóterembe a fedélközben, közvetlenül a rakomány felett. Ha kinyújtottuk a kezünket, kis híján elértük a tengert.

Ahogy a hajó szelte a hullámokat, egyre inkább elöntött a szabadság mámorító érzése. Messze volt még a beteljesedés, de tudtam, hogy az új század beköszöntével a sikeres, felszabadult és boldog felnőtt életem is elkezdődött. Akkoriban senki sem gondolt arra, hogy két háború áll előttünk, ami milliók vesztét okozza majd. Pedig érezhettem volna a rivaldafény árnyékában megbúvó erőszakot. A nyílt tengeren, időről időre felmerészkedtem a fedélzetre odesszai barátaimmal, ennivaló után kutattunk. Ha szerencsénk volt, az odafent utazó gazdagok megszántak némi élelemmel, amivel aztán mohón szaladtunk le a poggyásztérbe. Az előkelő utasok undorodva néztek ránk, a szemükben olyanok voltunk, akár az éhező állatok.

Ahogy kikötöttünk New Yorkban, magam mögött hagytam a korábbi életemet.

Alkalmi munkákból tengődtem a Lower East Side kocsmáiban, amikor elvetődtem a Hoffmann House-ba, a Broadway 25. utcájában. Akkoriban ez volt a város egyik leghíresebb helye, Charley S. Mahoney szalon- és koktélmester vezetése alatt. Ez a magas, sovány fickó megváltoztatta a sorsomat: 1902 karácsonyán felvett londinertanoncnak az ünnepekre. Hamar belejöttem, és elindultam felfelé a szamárlétrán az addig elérhetetlennek tűnő felső középosztály soraiba.

A szabadság szele megérintette New Yorkot, a Hoffmann House-ban egymást érték a fényűző partik, ahol művészek, iparosok, brókerek és egykori aranyásók fordultak meg. Az igazat megvallva, nem vetettem bele magam ebbe az úri világba. Megtanultam a törvényeit és szokásait, de nem estem túlzásba, nem részegedtem le minden este, mint a legtöbb kollégám, akik mindenáron ki akarták venni a részüket a soha véget nem érő mulatozásból.

Mahoney hamar felfigyelt rám, és a szárnyai alá vett. Az idős bárpincér megtanított a szakma minden fortélyára: a precizitásra, a kifogástalan felszolgálásra, a kedélyes csevegésre és a készséges vendéglátásra. Megismertette velem a raktárkészlet vezetését, a szeszes italok ízét – és a legfontosabbat: hogyan érdemes keverni őket. Hónapokon át figyeltem, ahogyan az egyes hozzávalók kölcsönhatásba lépnek egymással, és megszületnek a különleges koktélok. Aztán tanulmányozni kezdtem, hogyan hat az ital a vendégekre: melyik izgatja fel őket, és melyik az, ami ellazít. Hamar rájöttem, hogy mindenki a maga módján iszik, a részegség minden vendégnél más és más, és a megfelelő ital a megfelelő pillanatban képes lecsillapítani egy túlfűtött vendéget.

Néhány alkotásom úgy megtetszett Mahoney-nak, hogy felvette őket a Hoffmann itallapjára. A Pompadour… anyám imádta a hangzását. Rum, Pineau des Charentes és egy kis citromlé. Szédületes íz mindössze három hozzávalóból. Lassanként a vad esték meghatározó figurája lettem. Máig emlékszem az 1904-es szilveszterre, New York azóta sem látott olyan pazar estélyt. Egész éjjel ömlött a Perrier-Jouët, és néhány perccel éjfél előtt Mahoney mesés tűzijátékot indított a szálloda tetejéről, a szőrmebundás dámák és örökösök mámoros, csodálkozó tekintetétől övezve. Megannyi pénzeszsák és díva. Én pedig, makulátlan zakómban, egész éjszaka azt éreztem, hogy élek, és megállíthatatlanul menetelek a dicsőség felé. Az éjszaka közepén még a csinos Sofiát, egy fiatal, olasz lányt is megcsókoltam. Ő is száműzött lélek. Szőke, mint a toszkán búzamezők. Lélegzetelállító a mosolya, és az egész teremtés olyan gyönyörű volt, hogy azóta sem felejtem.

1907-ben azonban a vezetés úgy határozott, hogy lerombolja a szállodát, és egy szebb, fényűzőbb, modernebb Hoffmann House-t épít a helyére. Az átépítés alatt bezárták a bárt, engem pedig elbocsátottak. Mindent újra kellett kezdenem.

– Vissza kellene menned Európába, kölyök – tanácsolta egyik este a híres Bill Cody –, hatalmas sikered lenne!

Buffalo Bill nemrég tért vissza diadalmas franciaországi turnéjáról a Wild West Show-val. Az öreg cowboy áradozott arról, milyen gyönyörű hely Párizs, és az európaiak mennyire lelkesednek mindenért, ami a tengerentúlról érkezik.

Megérett bennem a döntés: megismertem New York legjavát, kiváló bárpincérré képeztem magam, nincs más hátra, mint összecsomagolni és átszelni az óceánt az ellenkező irányba. Nem fújtam visszavonulót, nem, menekültem a bukás elől, ahogyan egész életemben. És Bill Codynak igaza lett. Párizsban minden más volt. Európa még csak most fedezte fel a koktélokat, és azonnal beléjük is szeretett. Hozzávalókból sem volt hiány, könnyedén lehetett variálni őket. A kisujjamban volt már az italkészítés, az európai társadalom pedig könnyen kiismerhető annak, aki az Osztrák–Magyar Monarchiában nőtt fel, még ha a szegények közt is. Henry Tépé, Charles Mahoney Franciaországba emigrált tanítványának tanácsára 1907 júniusában megnyitottam az első báromat, a Brunswick‑ot az Opéra mellett, a rue des Capucines-ban, az üzleti negyed és az itt élő, nagyjából ötezer fős amerikai kolónia kellős közepén.

Néhány hónap alatt a bár hírnevet szerzett, és a Claridge Hotel fiatal igazgatóhelyettese, egy bizonyos Claude Auzello minden este hozzám küldte azokat az amerikai vendégeit, akik nem engedhették meg maguknak a Ritzet. Virágzott az üzlet, de kitört az első világháború a fritzek ellen. Claude Auzello hazaszeretete engem is fellelkesített, hittem, hogy nincs értékesebb a harctéren szerzett dicsőségnél, így 1914 augusztusában beléptem a Francia Idegenlégióba. Egy kis osztrák gyalogos a második hazája, Franciaország szolgálatában. Elvakultságomban a Nagy Háborút őrült kalandnak, férfias küldetésnek láttam. Ehelyett lövészárkok, golyózápor, hullaszag és a németek tüskés sisakja fogadott. Félelemtől görcsbe rándult gyomor, ürülék, szétlőtt arcok. Áttörés a Vimy-gerincen, Pétain tábornok, a verduni csata, a hátsó sorokból indított ellentámadások, sárban bujkálás, trombitaszó az eltűntekért, harangozás a halottakért, majd egy zaklatott visszatérés az élők közé.

Mihez kezdek majd a várva várt fegyverszünet után?

Megint rettegtem, hogy minden összeomlik. Kezdhettem elölről. Az életem holtpontra jutott. Aztán 1919 decemberében a Hadviseltek Országos Szövetségének bankettjén megismertem Mariát. Maria Hutting egy öntörvényű belga nő volt, nem csúnya, nem is szép, egy nő, akinél menedékre leltem. Teherbe esett, összeházasodtunk, és 1921-ben megszületett a fiunk, Jean-Jacques. Sürgősen új munkát kellett találnom, és a gondviselés még abban az évben kopogtatott az ajtómon: márciusban francia állampolgár lettem, áprilisban pedig felvettek a Ritzbe, és azzal bíztak meg, hogy nyissak egy koktélbárt az előkelő kozmopolita vendégkör számára. Kis katonájának, a hálás haza.

Veteránként felszálltam Párizs luxus zászlóshajójára, és tovább emelkedtem a ranglétrán. A Ritz küszöbén álltam. 1921. április hatodikán, harminchét évesen léptem be először a szállodába. Bárpincér lettem a Szentélyek Szentélyében.

{1} Németül, jelentése:

– Még egyet, legyen szíves!

– Igenis, kapitány!