Niall Williams

Négy levél
a szerelemről

Fordította

Dési András György

Copyright © Niall Williams, 1997

First published in paperback 1998
by Picador, an imprint of Pan Macmillan

Hungarian translation © Dési András György, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Borítókép © Paul Graham: Road, Co Donegal, Ireland (2012)

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-435-2

ANYÁMNAK,
aki a csillagok között rejtőzik

„Hányszor gyújtja levél
szerelemre a tétova kedvest”

OVIDIUS: A szerelem művészete

(Gáspár Endre fordítása)

Egy

1.

Isten tizenkét éves koromban szólt először az apámhoz. Nem beszélt sokat. Csak annyit mondott neki, hogy legyen festő, a többit rábízta, majd visszaült a trónusára, az angyalok közé, és a felhőkön túlról figyelte a szürke várost, hogy lássa, mi lesz ebből.

Apám akkoriban egy hivatalban dolgozott. Sovány ember volt, magas és inas, a csontjai szinte keresztülszúrták a bőrét. Huszonnégy éves korában megőszült, ettől öregnek és komolynak látszott, ami később odáig fokozódott, és olyan szembeötlővé vált, hogy megbámulták, amikor végigment az utcán. Mintha megérintette volna valami: szeme vakító kéksége és hallgatag természete csak erősítette a hatást. Noha nem voltak testvéreim, alig emlékszem rá, hogy életem első tizenkét évében mit mondott nekem. A szavak semmivé váltak, inkább csak képeket őrzök a gyerekkoromból: apámat szürke öltönyben, ahogyan este a novemberi ködben, hazaérve az irodából belép az ajtón, az aktatáskáját, ahogy a telefonasztalkára dobja, a lépcső nyikordulását, azután a plafonét a konyha fölött, míg kardigánt vesz és lejön teázni. Ha kérdezek tőle valamit, homloka széles szirtje az újság fölé emelkedik. Szilveszterkor megfürdik Greystonesnál a fagyos tengerben. Tartom a törülközőjét, miközben vékony teste a vízbe merül, a válla és a bordái úgy néznek ki, mint egy csomó összevissza álló fogas egy üres öltönyzsákban. Lábujjai meggörbülnek a köveken, hosszú karjával mintha láthatatlan bőröndöket cipelne. A sirályok nem menekülnek előle, csupasz teste sápadtan ragyog a kékesszürke tenger háttere előtt, és talán épp olyan színű, mint a szél. Könnyű, akár a levegő; amikor egy hullám a vízbe ereszkedő combjának csapódik, félek, hogy kettétöri, mint egy gallyat. Azt hiszem, hogy a tenger el fogja sodorni, de persze nem. Kikászálódik a partra, és elveszi a törülközőt. Egy pillanatig csak áll, nem csinál semmit. Rajtam kapucni van, kabátomon nyakig húzva a cipzár, de érzem, ahogy ő didereg a szélben. Mégsem mozdul, a szürke öböl felé néz, vár egy kicsit, azután végül felöltözik, jöhet az újév, és még nem tudja, hogy Isten hamarosan szólni fog hozzá.

Világéletében festett. Nyári estéken, amikor végzett a fűnyírással, egy vázlatfüzettel és ceruzákkal a kezében leült a kert végében, hogy miközben elhalványulnak a fények, a fiúk meg odakinn az utcán fociznak, vonalakat húzzon és radírozzon. Nyolcéves, szeplős, rövidlátó gyerek voltam, a hálószobám ablakából néztem őt, azután bemásztam a takarók alá, és úgy éreztem, hogy az a csendes, csontos alak odalenn a kertben olyan tiszta, békés és jóságos, mint az esti ima. Anyám teát vitt ki neki. Tiszteltem apám tehetségét, és kis házunkban ugyan egyetlen képe sem került ki a falra, a rokonok és a szomszédok gyakran kaptak ajándékba egyet-egyet. Hallottam, hogy dicsérik, fiús büszkeséggel ismertem fel a vászon sarkába írt WC-t, a kézjegyét, és miközben a játék vonatomat tologattam a szőnyegen, az a titkos tudás fűtött, hogy az én apámhoz nincsen fogható.

Tizenkét éves koromban aztán minden megváltozott. Apám egyik este hazajött a szürke öltönyében, leült teázni, végighallgatta, amint anyám elmeséli neki, hogy egész nap várta az embert, aki a hátsó konyha plafonján kijavította volna a beázást, én úgy érkeztem haza az iskolából, hogy ki volt szakadva a nadrágom térde, és Mrs. Fitzgerald telefonált, mert csütörtökön nem tud átjönni bridzselni. Ő csak ült, szokás szerint félszegen, esetlenül hallgatott, és figyelt. Bujkált a szemében valami újfajta ragyogás? Régóta azzal álltatom magam, hogy emlékszem, bujkált. A jelenet biztosan nem volt olyan egyszerű és visszafogott, mint ahogy most látom: apám lassú kortyokkal megissza a második bögre tejes teát, megeszik hozzá egy szelet gyümölcskenyeret, és csak annyit mond:

– Bette, festeni fogok.

Anyám először persze nem értette meg. Azt hitte, arról az estéről van szó, és azt felelte:

– Nagyszerű, William – és hozzátette, hogy ő a maga részéről elpakol a teázás után, de apám csak menjen, öltözzön át.

– Nem – mondta apám halkan, határozottan, ahogy mindig beszélt, amitől a szavai nagyobbra és teljesebbre nőttek nála, mintha a jelentésük fontossága közvetlen kapcsolatban állna a saját vékonyságával; mintha csak a szelleme létezne. – Nem megyek be többet az irodába.

Anyám már állt, felvette a kötényét, hogy elmosogasson. Kis termetű nő volt, élénk, barna szemmel. Megtorpant, a férjére nézett, megérezte, hogy komolyan beszél, villámgyorsan keresztülvágott a konyhán, ugyan nem akart bántani, de jó erősen karon ragadott, és elhúzott az asztaltól, hogy menjek fel, csináljam meg a leckémet. A reakciójában rejtőző, fel nem robbant indulatot magammal vittem a hűvös és sötét előszobába, éreztem, ahogy a karomban lüktetni kezd a vér, és hasogatni kezd a fájdalom: a közénk látogató Isten okozta a véraláfutást. Felmentem hat lépcsőfokot, és leültem. Könnyes kezemet a nadrágom térdébe töröltem, úgy szorítottam össze a felszakadt, kopott kordbársony két szélét, mintha be tudna nőni. Azután az államat az öklömre támasztva ültem, és hallgattam, ahogy véget ér a gyerekkorom.

2.

– Főállású festő leszek – hallottam apámat.

Döbbent csend következett, a sokk utáni némaság. Az ajtó mögül, a lépcsőn elfoglalt leshelyemről láttam anyám arcát, a szeme ijedt villanását, ahogy megrémül, hirtelen eltűnik belőle a sosem csillapuló erő, aztán:

– Ezt nem mondod komolyan. William, ezt nem mondod komolyan. Mondd, hogy nem…

– Majd a festményeimet árusítom – magyarázta az apám. – Már eladtam a kocsit.

Újabb csönd támadt, de a hallgatás veszélyes volt, mint egy fegyver.

– Mikor? Miért…? Hogy lehetsz képes… Ezt nem mondod komolyan.

– De, komolyan mondom, Bette.

– Nem hiszem el. Miért…?

Anyám elhallgatott. Talán leült. Mire újra megszólalt, a hangja megkeményedett, a szája könnyek üvegcserepeivel telt meg.

– Jesszusom, William. Az ember nem megy haza egy este azzal, hogy többet nem akar dolgozni. Ilyet nem lehet. Ezt nem mondhatod komolyan.

Az apám egy szót sem szólt. A szavak a szűk, sovány mellkasban maradtak, homloka széles boltozatát a tenyerébe hajtotta. Anyám egyre hangosabban beszélt.

– Arra nem gondoltál, hogy nekem is lehet véleményem erről? És mi lesz Nicholasszal? Nem teheted meg, hogy…

– De muszáj. – Apám felemelte a fejét. A két szó úgy puffant le közénk, mint egy halva született csecsemő, és émelygő csend vette körül. Azután olyan halkan, hogy alig jutott el a fülemig, később pedig azt mondtam magamnak, hogy egyáltalán nem is hallottam, csak elképzeltem a sötétben, amikor már túl voltam a lefekvés előtti imán, és az utcalámpa arany keretbe foglalta a sötétítőfüggönyt:

– Muszáj. Isten akarja, hogy így legyen.

3.

A következő napokban, amikor iskola után hazamentem, a házunk mindig más volt, mint előtte. Isten egy éjszaka alatt beköltözött. A garázs megtelt a nappalink bútoraival, a zsalukat leszerelték, hogy több fény jusson be, a szőnyegeket feltekerték, a sarokba, ahol régebben a televízió vibrált, nagy, betonkockákon álló falapot fektettek. A telefont kihúzták a falból, és a készülék egy hónapig magára hagyottan gubbasztott az előszobapadlón. Anyám ágyban maradt. Apám nem magyarázta meg nekem a történteket, és úgy vitte fel a lépcsőn az anyámnak szánt elégett szalonnaszeleteket meg a tükörtojást, mintha valamilyen titkos üzenet volna, amit egy felvonóhídon keresztül kell becsempésznie az ostromlott vár védőinek. Jött egy bútorszállító kocsi, és kiürítette a garázst. A környékbeli gyerekek a kapunk köré gyűltek, és nézték, ahogy elszállítják a házunk régi életét.

– Nincs tévétek! – kiabálta nekem az egyik fiú. – A Coughlanéknak nincs tévéjük!

– Mert nem kell! – kiabáltam vissza, azzal beálltam a két fűre dobott pulóverből készült focikapuba, magam elé emeltem a kezem, és riadtan bámultam a mellettem elsüvítő labdát.

Aztán kora nyár lett. Anyám felkelt az ágyból, apám elment számtalan tavaszi és nyári túrája közül a legelsőre, beleolvadt az évszak egyelőre üres vásznába, és otthagyott minket abban a színes, de egyre pusztuló felfordulásban, amivé a házunk az Isten megérkezése utáni négy hét során vált.

– Apád, a festő itt hagyott minket – mondogatta anyám, és gúnyosan folytatta. – Csak Isten tudja, mikor jön haza.

Vagy:

– Apád, a festő nem hisz a számlákban. – Amikor úgy jöttem haza a fogorvostól, hogy alig tudtam kinyitni a számat, és egy kis barna borítékot adtam át neki.

Egy hét alatt rendbe raktuk a házat. Volt egy előszobából nyíló szobácskánk, ahol megmaradt a szőnyeg és az összes bútor, anyám oda vonult vissza esténként, hogy miután én ágyba kerültem, még elüldögéljen magában, a szomszéd házakból kiszűrődő fényeket nézze, és azon tűnődjön, miből fizeti majd a számláinkat, amikor elfogy, amit a bútorokért kapott. Az előszoba túloldaláról nyílt az a helyiség, amiből apám szobája lett. Abban az első hónapban nem léptem be oda. Ha néha rövid időre kinyitotta az ajtót, nagy tekercs vásznakat, feszítőléceket, félig kinyomott, sötét olajfestékes tubusok kupacát láttam, néhány gyűrött tubus úgy feküdt az asztal alatt a csupasz padlón, mint egy-egy haldokló meztelen csiga. Miután ágyba dugtak, és a nyári éjszaka világos maradt, ebbe a szobába vittek az álmaim, festő apám hiányának első két hónapjában elképzeltem, ahogy odabent megállás nélkül dolgozik, és egyáltalán nem hagyott minket magunkra.

Elkezdődött a nyári szünet, és a bizonyítványom figyelmeztetett az iskolában bekövetkezett katasztrófára. Az irodalmat kivéve mindenből megbuktam, de hozzátették, hogy irodalomórán viszont a túl nagy fantáziám akadályoz. Az esszémnek azt a címet adtam: Elefánt a házunkban.

Egy szombat reggel, amikor a konyhaasztalnál ültem anyámmal, sürgető suttogással közölte velem, hogy mostantól én vagyok a kis férfi a háznál. Az iskolában sokkal jobban kell iparkodnom, és muszáj lesz dolgoznom, hogy pénzt keressek. Tizenkét éves és hét hónapos voltam, anyám csinos, kerek arcát néztem, amit az Istentől származó fájdalom és szorongás kínzott. Azon a nyáron eltűnt belőle a kedvesség; nyoma veszett a könnyű nevetésnek és a dióbarna szemében csillogó mosolynak, ami körbeölelte a gyerekkoromat. Egyik pillanatról a másikra egy elnyűtt gép lett belőle. Két kezét szorosan összekulcsolta, ha valamelyik kiszabadult, rögtön felemelkedett, megdörzsölte az arcát, azután lejjebb szállt, és megtelepedett a szája vékony vonala körül. A szomszédok nem kerestek, és nem jöttek be hozzánk. A házunk egy időre szigetté vált az utcában, azzá a hellyé, amit William Coughlan elhagyott, hogy festhessen. Amikor leküldtek az utca végén álló boltba, direkt mindig azokban a zárás előtti utolsó percekben mentem, amikor nem volt ott senki, a ziháló, nagymellű Mrs. Heffernan pedig odafordult hozzám, félhold alakú szemüvegén keresztül jól megnézett magának, és a dobozos bab vagy leves mellé, amit az anyámnak vittem, a kezembe nyomott egy zacskó zselés cukrot.

– Tessék, aranyom – mondta kavargó kölniillata mögül. – Ne adj belőle senkinek.

Nagyjából egy hónap alatt megtanultam, hogy a bolt előtti kanyarban összekócoljam a hajam, kihúzzam a nadrágomból az ingem, és egy kis sarat dörzsöljek a nyakamra vagy a szám köré. Ez mindig hatott, Mrs. Heffernan hangosan fújtatva kijött a pult mögül, felháborodva gügyögött, köténye sarkát a szájához emelte, megtisztogatott vele, majd almával és naranccsal ajándékozott meg, hogy egészségesebb legyek.

Azon az első nyáron nem tudtuk biztosan, hogy apám hazajön-e egyáltalán. Anyám persze azt mondta, hazajön, megint nagyon boldogok leszünk, és apám mennyire örül majd neki, hogy egész nyáron a kötelező irodalmat olvastam, és megokosodtam. Minél többször elismételte ezt, én annál többet olvastam, kapuskesztyűmet az ablak melletti komódon hagytam, és faltam a könyveket, de hiába kerestem bennük egy olyan fiút, akinek festő volt az apja.

Ragyogóan sütött a nap. Ez a nyár emlékezetes volt Írországban. Eladtuk a fűnyírónkat, és az előkertünk százszorszépekkel és vadvirágokkal teli mezővé vált. A fű méteresre nőtt, esténként néha kimentem, és beleheveredtem, a zöld tenger lágy hullámai körülvettek és rám borultak, én meg néztem, ahogy elsötétül az ég kékje, aztán előbújnak a csillagok. Nem hunytam be a szemem, az apámra gondoltam, aki valahol messze az éjszaka rám boruló vászontetejét festi.

4.

Augusztus közepéig két levelezőlapot kaptunk. Az egyiket Mayo megyéből, Leenane-ből, a másikat a donegali Glencolumbkille-ből. Mindkettőben tudatta, hogy jól van, és keményen dolgozik, sokat fest. Mindkettőben azt írta, hogy hamarosan hazajön. A lapokat a konyhába, az asztal melletti ablakpárkányra tettük, és reggelenként, iskola előtt, a kevés tejjel feldúsított teám mellett ülve, miközben kissé szorongva babráltam a nadrágom térdén a szürke foltot, újra és újra elolvastam őket.

Azután az első szeptemberi esős hétköznap reggel, amikor lejöttem, puffanásokat és koppanásokat hallottam az előszoba túloldaláról, apám szobájából. Éjszaka ért haza; a sovány, kalapos alak hátán kis zsákkal végigsétált az utcán, hogy bekopogjon a saját ajtaján. Anyám valószínűleg koldusnak vagy tolvajnak hitte. Hallotta a kopogást, de nem kelt fel az ágyból, félig azt képzelte, hogy csak álmodja azokat a rég várt hangokat, amikre most felriadt. Erre apám hátrament, és ott jött be, anyám pedig fülelt, ahogy keresztülvág a konyhán, azután az előszoba csupasz padlóján, és már tudta, ki az. Apám a lépcső aljában hagyta a zsákját, és felment a hálóba. Gondolom, hozzám is benézett, elképzelem, ahogy hideg keze hosszú ujjai keresztülnyúltak a koromfekete helyiségen, hogy félresimogassák a hajamat. Azután kihátrált a szoba sötétjéből a folyosó sötétjébe, hogy benyisson anyámhoz. Vizes esőkabátban, ázott kalapban állt a bakancsban, ami visszahozta nyugatról, és az anyámat nézte. Sértésekre, átkokra, a harag valamilyen formájára készült. Anyám félkönyökre emelkedett, hogy szemügyre vegye a férjét, hálóinge fehéren világított az ágynemű közt, mint a hold. Várt egy pillanatig, hogy meggyőződjön róla, nem álmodik, azután csak annyit mondott, Hála Istennek!, és a belépő férfi felé tárta a karját.

Akkor persze még nem tudtam minderről. Azon a latyakos reggelen hangokat hallottam a szobája felől, és egy pillanatra megrémültem, hogy eladjuk a dolgait. Kinyitottam az ajtót, benéztem, és őt láttam, ahogy kalapál, nagy keretet ácsol a feszítőlécekből. Nem vett észre, és nem hallott meg. Meg akartam szólítani, de egy hang sem jött ki a torkomon. Csak tátogtam az ajtóban, és őt néztem, kétrét görnyedt, teljesen belefeledkezett a munkába, úgy dolgozott a fán, mint egy festmény mozdulatlanná dermedt figurája, aki nem vesz tudomást a körülötte nyüzsgő világról. Hátraléptem, becsuktam az ajtót. Kimentem a konyhába, csendben reggelit csináltam magamnak, félelem és öröm kavargott bennem, de csak akkor tört elő belőlem, amikor kinyitottam a számat, hogy beleharapjak az első falatba; nem kaptam levegőt, kidagadt az arcom. Kimondatlan szavak bugyogtak fel. Akkor hazajött? Visszatér az életünk a rendes, szokásos kerékvágásba, vagy éppen vadul szétkalapálja azokat a kereteket, és nem össze? Isten újra szólt hozzá?

A szemem, ahogy hetek óta minden reggel, végigfutott a levelezőlapokon, és akkor megéreztem a vállamon a kezét.

– Apa! – mondtam, megfordultam, de már előre tudtam, hogy kipukkad az érzelmek vízzel telt lufija, és elerednek a könnyeim. Beesett, nyirkos, terpentinszagú melléhez bújtam, és sírtam, míg végül megsimogatta a hátam, és eltartott magától. Alaposan megnézett, és miközben a könnyeimet törölgettem a pulóverem kirojtosodott végű ujjával, reméltem, hogy sugárzik rólam, milyen sokat tanultam a nyáron. Reméltem, látja, hogy én lettem a kis férfi a háznál, több kiló gyümölcsöt és cukorkát csaltam ki Mrs. Heffernanből, és végig biztos voltam benne, hogy egyszer majd hazajön hozzánk.

Eltartott magától, és hagyta, hogy szeme kék foltjai hosszan vizsgáljanak. A haja megnőtt, és a reggeli fényben nem szürkének látszott, hanem hófehérnek. Még a szemöldöke is világosabb lett. Halványan áttetszővé vált mindene, és úgy éreztem, hogy minél tovább nézem, annál inkább eltűnik, inkább fény volt, mint ember, valami olyasmi, amiről akkor úgy képzeltem, hogy Istenhez hasonló.

– Ezen a héten nem kell iskolába menned – mondta. – Mit gondolsz? Benne vagy?

Hát persze hogy benne voltam. Csodálatos volt. Anyám egy olyan zöld ruhában jött le a szobájából, amit még soha nem láttam. Elküldött a boltba krumpliért meg répáért, és én egy fehérrépát is vettem.

Apám vonattal küldte Dublinba a nyár során készült képeit, így aztán aznap délelőtt magával vitt az állomásra, hogy elhozzuk őket. Ez volt az első igazi utam a belvárosba, amire emlékszem, fenn, legelöl ültünk az emeletes buszon, juhar- és gesztenyefák vékony ágai karistolták az ablakokat, és elhullatták a leveleiket, beborították mögöttünk a kis házakkal szegélyezett utcát. A térdemre tettem a kezem, megfeledkeztem a foltról, és apám néma alakjára pillantottam. Azt nem mondhatnám, hogy a visszatérés boldoggá tette. Szinte megragadhatatlan, tiszta csend jellemezte, még az érzései is finoman kerültek napvilágra, olyan lágyan és némán, ahogy félhomályos őszi délutánokon falevelek hullnak keringve, miközben senki sem figyel rájuk. Nem látszottak rajta az érzései, de amikor elment valahonnan, a nyomaik ott maradtak szétszórva mindenütt. Szóval, azt elmondhatom, hogy utálta a várost. Gyűlölte, hogy ott született, hogy ott járt nap mint nap dolgozni, és annyi fényes pillanatot elvesztegetett.

Aznap, azon a késő délelőtti buszúton én is megharagudtam a városra. Micsoda kopár, szürke szörnyűség, a barna kabátos, nedves arcú emberek sietős karavánjai és a sivár beton hatalmas, folyton változó kirakós játéka! Meg akartam fogni a kezét, amikor leszálltunk, de végül nem fogtam meg, két hideg öklömet gyapjúkabátom zsebébe mélyesztettem, és igyekeztem felvenni hosszú, céltudatos léptei tempóját. Több mint egy hete nem borotválkozott, az arcát elegánsan beezüstözte a borosta, a gyenge szél oldalra fújta néhány ősz hajtincsét, és felfedte rózsaszín fejbőrét. Az utcán sem viselt kalapot, a rakparton megbámulták az emberek, mintha a furcsa külseje, a majd a válláig érő haja és a kék szemében szikrázó apró kristályok azt bizonyítanák, hogy valami híresség. Azt hiszem, a vasútállomás felé vezető úton nem létezett számára a világ, nem vette észre az anyja karjában bömbölő, nyáladzó babát, sem az olajos foltot, amit egy érkező busz fröcskölt mindkettőnk lábára. Azt képzeltem, hogy ő is úgy idézi fel magában a képeit, mint én és az anyám otthon. Gondolatban talán már a végtelen, barna, zöld és lila tájban járt, ahol nap nap után próbálta megragadni és vászonra tenni a sokszínű fényt.

Beléptünk a vasútállomás széles, huzatos boltíve alá, és amikor megláttam a vonatokat, nagyot dobbant a szívem. Az egyik peronnál azt mondta, hogy a mozdony mellett maradhatok nézelődni, amíg ő elmegy a csomagjaiért.

A szerelvények lassú, súlyos érkezése, az egyenruhák, a hangosbeszélő torz harsogása, a hosszú peronokon túl elterülő ismeretlen városok nevei.

– Na, akkor rendben vagyunk.

Egy taxi hátsó ülése és csomagtartója már megtelt a barna papírba tekert vásznakkal. Bepréselődtünk előre, a sofőr mellé. Apám hegyes térdén ültem, ő előrehajolt, letörölte a szélvédőről az izgalomtól felgyűlt párát, és azon a maszatos, kör alakú résen keresztül néztük az elsuhanó várost. Nagy büszkeség töltött el. A festmények, amiket hazaszállítunk, kárpótolnak majd a nyári bánatért. Anyám, amikor meglátja őket, összecsapja, aztán a szája elé kapja a kezét. Egy héten belül eladjuk mindet, lesz szőnyeg az előszobában, és egy piros autó a garázsban. Túlcsordult bennem a szirupos boldogság, míg az autó hosszú, ikerházas utcákban kanyargott, ahonnan a férfiak mind elmentek dolgozni, a gyerekek pedig az iskolában raboskodtak.