DOBRAY SAROLTA

LÉNA

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Közel

© Dobray Sarolta, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Bokor Emese

Borítóterv Faniszló Ádám (Coverist Studio)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-381-2

Annak a sok-sok nőnek és férfinak, akik odaadták a történetük, az életük egy-egy darabkáját nekem. Nélkülük nem születhetett volna meg ez a regény.

„Nem az rendített meg engem, hogy hazudtál nekem,
hanem hogy többé nem hiszek neked.”

Nietzsche

Most már biztos nem lesz fehér karácsonyunk, csak az eső esik. Az ablaknál állok. Péter mellém lép, mélyet szív a levegőből, olyan mélyet, hogy a mellkasa szinte az államig emelkedik. Fogalmam sincs, mit érez a levegőben. Sosem tudom, hogy mit miért csinál. A szemem sarkából ránézek, aztán vissza az ablak mögé. Most szinte vízszintesen esik az eső. Hirtelen az orra elé kapja a kezét.

– Az istenit, neked ilyen büdös a szád? – kérdezi, és öklendezik.

Péter mindig meg tud lepni. Úgy tekerednek a szavai a nyakam köré, mint egy istenverte óriáskígyó, de pontosan ismerem már ezt a kígyót: ha megpróbálom lefejteni magamról, csak még erősebben szorít. Hát nem mozdulok, nem szólok egy szót sem. Csak próbálok lélegezni. Rohadt állat, bele kéne verni a fejét a falba! Még sosem mondtam ki ezt hangosan, sosem vennék ilyesmit a számra, magamban is csak nemrég, a legmélyebb pontokon kezdtem hajtogatni, hogy bár dögölne meg. Ez egyszerre megijeszt és felszabadít.

Karácsony van.

Fogalmam sincs, hol leszek jövő karácsonykor, csak azt tudom, hogy ott, ahol te. Ezt írta az előbb Balázs. Ilyen egyszerű lenne, csak lecserélem Pétert egy másikra? A rosszat a jóra? Kettőn áll a vásár, ezt ismételgette folyton anyám. Igen, talán mindketten meg vagyunk mérgezve, talán az utolsó, eszelős köreinket futjuk, mint az egerek, mielőtt végleg elpusztítja őket a bromadiolon. Amúgy ezt is Pétertől tanultam. Úgy rohangálsz itt, mint valami hülye bebromadiolonozott egér. Egyszer megnéztem a neten, mi a francról beszél. „A bromadiolon általában már egy adagban is hatékony, külső és belső vérzéseket okoz, amelyek végül halálhoz vezetnek. Késleltetett hatása miatt a rágcsálók nem gyanakodnak, így a patkányok és egerek könnyebben elpusztíthatók.”

– Szerencsére van, aki imádja a szám illatát… Sőt. Az ízét is – mondom hirtelen.

Fogalmam sincs, hogy merészeltem. Nem merek Péterre nézni, a karácsonyfát bámulom mereven, már most tele van üres szaloncukorpapírokkal, tavaly szóltam is Misiéknek, hogy legalább karácsony másnapjáig várjanak, de kiderült, hogy Péter ette meg az összeset. Akkor is azt mondta, szeretethiánya van, azért.

Péter nem mozdul. Óvatosan felé fordítom a fejem, hogy fel tudjak készülni, hogy védekezhessek, ha kell. Még sosem ütött meg. A tekintete most füstbarna, olyan, mintha mérges medúzák úsznának benne. Mindig ilyen, amikor gyűlöl, máskor meg csokoládészínű, amikor szeret. Két külön ember, külön színekkel. Ez most a füstbarna Péter.

De mi az istent akarok? És mire föl? Mégiscsak én csaltam meg őt.

A szokott bűntudat elindul a gerincemben, felszalad egészen a fülem tövéig, de ott megáll, mert Péter fogja a kezében lévő teli bögre tejet, és szó nélkül a fejemre önti. A tej csípi a szemem, belefolyik az orrlyukaimba. Péter visszaül a kanapéra a gyerekek közé, ők az egészből nem láttak semmit, egy karácsonyi filmet néznek a tévében, Péter átkarolja őket. Már röhögnek is valami hülye poénon. Péter megint erős és vidám, én meg csak állok mögöttük bénán, és a hajamból csöpög a padlóra a tej. Hogy engedhettem ezt magamnak? Hogy engedhettem Péternek? Mit csináljak?! Mit mondjak? Karácsony van. Igen, a gyerekek nyugalma a legfontosabb. Most még – megint – csöndben kell lenni. De csöndben kell lenni?! Legszívesebben elrohannék valahova. Mondjuk, Balázs karjai közé. Látom magam teljes erőből futni a Krisztina körúton, hallom a csizmám koppanását a visszhangzó Alagútban, érzem, ahogy a mellkasomban dübörög a vér. Pedig meg sem mozdulok.

Nem hagyhatom itt szenteste a gyerekeket. Nem is akarom. De ha maradok, akkor sikítani fogok, őrjöngeni, akkor kitépem Péter kibaszott szívét! Felveszem a kabátomat, a cipőmet. Így, felöltözve állok az ajtó előtt percekig, a homlokom mögött dobolnak az erek. Leveszem a kabátomat és a cipőmet. Aztán újra fel. Újra le. Okádni fogok, most már biztos. Így, kabátban berohanok a vécébe, és öklendezve hányok. Megmosom az arcom, kiöblítem a szám, aztán visszamegyek a nappaliba, és odaállok Péter mögé.

– Milyen ember vagy te? Ember vagy egyáltalán?!

Halkan próbálok üvölteni, hogy a gyerekek ne hallják. Nem sikerül. A hangom nem tartozik hozzám, a hangom bátor, nem úgy, mint én. Péter óvó mozdulattal szorosabbra veszi Misiék körül az ölelést. Csak félig néz hátra, nem veszi a fáradságot, hogy egészen megforduljon.

– Komolyan képes vagy még karácsonyeste is csak a feszültséget csinálni? – Végignéz rajtam. Még a hangját sem emeli fel. – Legalább a hajadat megmosnád.

A gyerekek nem mozdulnak. Misi mereven nézi a tévét, Bori a szeme sarkából rám pillant, a tekintete tele van néma kérdéssel, aztán visszabújik az apja hónalja alá. Fal van közöttünk. Péter a fal. Péter azt mondja nekik, ideje ágyba bújni, de a jó hír, hogy újra a földön alhatnak hármasban. Bori tapsol örömében. Nem sokkal később, amikor már mindkét gyerek szuszog, óvatosan leguggolok hozzájuk, hogy egy-egy puszit adjak a fejük búbjára, ahogy elalvás után minden este szoktam. De a csuklóm körül már ott van Péter marka.

– Ha a gyerekeimhez érsz, kifordítalak – suttogja.

Felállok, aznap ezredszer is felveszem a kabátomat. De a bejárati ajtó zárva van. A kulcsom sehol. A pénztárcámból eltűnt minden. A bankkártya is. Nem mintha ez sokat számítana, hiszen nincsen rajta pénz, ahogy a bankszámlámon sincs. Mit kell csinálni?! A fülemre tapasztom a tenyerem, csíkba szorítom a szemem. Gyerekkoromban csináltam ezt, amikor megijesztett valami, ilyenkor belenéztem a tükörbe, leskelődtem, tudni akartam, milyen kívülről a félelem. Akkor láttam azon a kis résen át, hogy a félelem olyan, mint az összegyűrt papír. De az csak játék volt. Mi van, ha ez is csak játék? Csak gyerekes sértődések és csaták? Nem, ez háború. Modern, vér nélküli hadviselés. Vagy véres? Péter szerint szerelem. Néha szerintem is. Szerelemben és háborúban mindent szabad. Mikor is mondta ezt? Vagy én mondtam? Ki kellene hívni a rendőrséget. De milyen indokkal? Úgysem csinálnak semmit. Senki nem csinál semmit, csak felébrednek a gyerekek, és halálra rémülnek. Vagy kihívjam mégis? Jó estét kívánok, én megcsaltam a férjem, ő meg leöntött egy pohár tejjel, azonnal jöjjenek.

Egyedül fekszem az ágyunkban, sötét van. Sehogyan sem karácsonyi hajnal.

Azzal a tompa, elnyújtott nyikorgással nyílik az ajtó, amit már úgy megszoktunk az évek alatt, mintha az is csönd volna. Most mégis egy sziréna. Szúrós alkoholszag a nyakam körül. Péter nedves szája a számon. Egészen a torkomba leheli magát, egészen bele a tüdőmbe, a hörgőcskékbe, a léghólyagokba, mindenem Péterrel van tele, a testem minden szegletébe és üregébe betör, fáj, fáj, sikoltani kellene, de azt nem lehet, nem szabad, akkor felébrednének a gyerekek, ütni és rúgni kellene, de nem bírok, Péter egy vasóriás, milyen nevetségesen könnyedén szorítja az ágyhoz mindenem, kilapult pihetoll vagyok egy üllő alatt, összeszorítom a szemem, egy pihetollra gondolok, ahogy lebeg a szélben a Lánchíd felett, aztán az üllőre, ahogy szétverem vele Péter fejét, könyörgök, suttogva kiabálok, hagyjál, engedj el, fáj, fáj, könyörgöm, kérlek, fáj, fáj!, sikítanom kell, ha nem engedsz el, de Péter csak röhög, ó, dehogyis fogsz te sikítani, a számra és az orromra szorítja a tenyerét, a tenyerének szappaníze van, levegőt kell venni, levegőt, még a feleségem vagy, még el kell viselned, hogy szeretlek, hogy úgy szeretlek, ahogy én akarlak, hát most így szeretlek, ilyen mélyen, érzed már eléggé?, érzed már végre?!

Egy rés az ujjai és a szám között. Az oxigén robban a tüdőmben, és csak sikítok, újszülött csecsemő, aki minden erejével és legelőször és végre az életre sikítja magát. Aztán csönd.

Anyu! Már ott állunk a gyerekszoba ajtajában, két szülő halálra rémült arca. Anyu, miért kiabáltál? Bori tekintete talán még a miénknél is ijedtebb, kinyitom a számat, de nem jön ki rajta semmi, megfagytak benne a szavak, az ereimben hideg, fekete latyak fut. Péter viszont észnél van megint. Anyu csak rosszat álmodott, de már megvigasztaltam, ugye, anyu?, fordul hozzám, bólintok, röviden, gyorsan, és összehúzom magamon a széthasadt hálóinget.

– Tudtad, hogy aki rendesen alszik, huszonnégy évvel tovább élhet?

Elza ül velem szemben a Starbucks ünnepi fényeiben, és aggodalmasan fürkészi az arcom. – Te fix, hogy nem alszol rendesen.

Drága Elza. Legszívesebben belehajtanám a fejem az ölébe, és csak feküdnék ott mozdulatlanul, amíg ő simogatja a hajam. De bármennyire is szeretem, Elza nem az anyám, az anyám halott. Hát csak szorítom tovább a bögrét, ott tartom a szám előtt, a meleg gőz megnedvesíti az orrom.

– Pont huszonnéggyel?

– Jó, akkor csak nyolccal, vagy mit tudom én, hogyan kell súlyozni, majd átküldöm a cikket, számold ki.

Tudom, hogy azt figyeli, elmosolyodom-e, hogy le tudja mérni, mekkora a baj.

– Amúgy nagyon is jól aludtam. Túl jól – mondom.

Ez igaz. Még pisilni sem mentem ki, pedig mindig kimegyek, amikor már dereng az éjszaka vége a redőny lyukacsain át, tapogatózva lépkedek a sötétben, mindig pontosan ugyanúgy, óvatosan kikerülve az ágy széleit meg Péter lelógó lábfejét, ahogy reggelente is mindig ugyanazzal a mozdulattal nyúlok a telefon felé, hogy kinyomjam az ébresztőt. Néha látom magam előtt az összes ugyanolyan reggeli ébredésemet és ugyanolyan éjjeli tapogatózásomat egymás után rakva, mindennapi rutinomat, az ugyanolyan szomorú arcaimat, a riadtakat, a dühöseket, a vágyakozókat Péter ugyanolyan mondatai után, „fedezz fel tíz különbséget!” játszom magamban ezekkel az egymás után rakott képekkel, és nem fedezek fel egyetlen kurva különbséget sem. Akárhányszor leülök a vécére, arra gondolok, hogy mi van most Péterrel. Őrület. Mostantól másképp lesz. Igen, így kezdem a változást, egész apró lépésekben. Máshova teszem majd a telefonom éjjelre, és másképp megyek ki pisilni. És soha többé nem gondolok Péterre a vécén. Mire reggel felébredtem, Péter már elvitte a gyerekeket iskolába, és a kulcsomat meg a pénzemet visszarakta a táskámba. Ha nagy baj van, az ember nem tud aludni. Tehát nincs is nagy baj.

– Azt hiszem, nagy baj van – mondom hirtelen. Végre leteszem a bögrét.

Elza előrehajol, a kezemre teszi az övét.

– Mit csinált már megint?!

El akarom mondani, hogy mit csinált. De mit csinált? Mi történt? Mi a neve ennek? Csak azt mondom el, hogy leöntött tejjel. És hogy elég volt. Elza továbbra is felvont szemöldökkel néz, aztán magyarázni kezd, fel van háborodva, régóta fel van háborodva, ha Péterről van szó, megszoktam. Most nem is jutnak el hozzám a szavai, csak az fut le bennem újra, mit mondott az éjjel utoljára Péter. Hogy szeret. Hogy minden azért van, mert annyira szeret, hogy elveszíti az eszét. Bármennyire is tudom már, hogy hazudik, még mindig megnyugtat, amikor ez az utolsó szava. Ilyenkor úgy érzem, még van egy kis időm. De mire? Elza rászorítja az ujjait az ujjaimra:

– Kicsim… Sürgősen ki kell találnunk valamit.

Elindulnak a könnyeim, nem zihálok, nem zokogok, nem akad el a levegő a tüdőmben, mint tegnap vagy mint annyiszor az elmúlt hónapokban, sőt években, csak nézem Elza aggódó, barna szemét a könnyeimen át. Aztán a kezemet bámulom. Két kis barna szeplő van rajta, a kézhátamon, a zölden futó erek között. Azok a szeplők nem voltak ott korábban, és az erek sem dudorodtak ki ennyire, emlékszem, amikor Elzával kézen fogva mentünk az alsós osztálykirándulásokon, szégyelltem is, hogy olyan húsos a kezem, Elzáé pedig olyan keskeny és kecses, mint a zongoristáké, mégis ő az, aki szorítja az enyémet, én meg, aki hagyom. Most az ő keze húsos, és az enyém szinte áttetsző, de még mindig ő szorítja az enyémet. Felszedett pár kilót, a szeme alatt sötétek az árkok. Negyvenkét éves, mint én. Mikor lettünk negyvenkét évesek? És hogy van Elza? Meg sem kérdeztem már mióta.

– Mi van Balázzsal? – kérdezi.

– Semmi. Vár.

– És Péter? Megmondtad neki?

– Mit?

– Hogy elég volt.

– Léna.

Péter mögöttem áll. Szinte soha nem szólít a nevemen, kicsimnek vagy babámnak hív.

– Léna – mondja újra, most már hangosabban.

Megfordulok. A kezem vizes, éppen mosogattam. A kéztörlő messzebb van felakasztva a kis konyhai fogasra, nem akarok érte menni, Péter amúgy is utálja, ha lecsöpögtetem a padlót. Lassú mozdulattal a nadrágomba törlöm a tenyerem. Péter odaáll elém, a kezében egy bögre tej. Felém nyújtja. Figyelem a szemét, most okkerszínű, lágy.

– Tessék – mondja.

– Tessék?

– Öntsd a fejemre.

A kezemért nyúl, kinyitja, rácsukja az ujjaimat a bögre fülére.

– Nagyon fájt, amit tegnap mondtál, de nem volt szép, hogy leöntöttelek. Azt akarom, hogy add vissza.

Állok a bögrével. Most nem félek, csak rettenetesen fáradt vagyok, csak csodálkozom, milyen hirtelen zuhant rá megint a szürkület az ablakokra. Megfogja a kezem a bögrével együtt, és magára önti a tejet.

– Ennyi. Most kvittek vagyunk, ugye? – kérdezi.

Magához húz, hagyom. A tej rám csorog az álláról. Óriásbáb a testem, a karjaim lógnak mellettem.

– Nem vagyunk kvittek.

– Most kértem bocsánatot. De tudod, mit? Jelents fel. – Elenged, hátrébb lép. – Tejjel okozott testi sértés, bétéká, izé, izé. Bár nem hiszem, hogy az a pár csepp akkora fájdalmat okozott volna. Vagy de? Nekem nem fájt. Tudod te egyáltalán, mi a fájdalom?

Odalép a konyharuháért, megtörli benne az arcát, a pólóját. Fölöttünk megint dübörög a mennyezet. Péter egy pillanatra felnéz, néha felmegy szólni, hogy álljanak le, olyankor próbálom visszatartani. De most nem mozdul. Pontosan tudom, mit fog mondani, ahogy azt is, hogy igaza van. De már azt is tudom, hogy nekem is igazam van, hogy a kettő nem zárja ki egymást.

– Lefogtál – mondom, és érzem, ahogy megfeszül a hasfalam.

– Lefogtalak?! Te még mindig itt tartasz? Én rég túlléptem azon, amit szenteste műveltél! Ez a baj veled. Hogyhogy folyton jelentéktelen hülyeségekbe kapaszkodsz.

Nem tudom elmondani pontosan, hogy nem is ez fájt a legjobban. Hanem hogy nem volt jó választásom. Hogy be vagyok szorulva a csupa rossz lehetőség közé, hogy itt ordítok, mint valami fába szorult féreg. Ilyesmiket fogalmazok magamban, de nem megy, nem áll össze, kimondva semmi értelme az egésznek. Megfulladok ebben a rohadt, szavak közötti űrben.

– Lefogtalak?! – kérdezi újra, és felnevet. – Sírva mondogattam, hogy mennyire szeretlek! Kétségbe voltam esve, hogy nem érzed, hogy kiüthetem a falat, vagy elvághatom a torkom, te akkor sem érzed!

– Akkor sem foghatsz le. Nem foghatsz le azért, mert szeretsz.

– Oké, akkor ezért is bocsánatot kérek. Hogy szeretlek. – A kanapéra rogy, tenyerébe temeti az arcát. Nem akarom látni, hátat fordítok neki. – Bocsánat, hogy szeretlek! Atyaég, mennyivel könnyebb lenne, ha nem szeretnélek! Tudod te, milyen volt ott állni, és végignézni, ahogy az a… – Megáll, sóhajt. – Ahogy a szeretődet ölelgeted, ahogy fogja a segged, meg a szádba dugja a nyelvét, és te csak nevetsz?! Szerintem neked fogalmad sincs. Sosem fogod érteni.

A szín elcsendesedik, a színész szomorúan rám pillant húsos ujjai közül. Most értem meg, hogy itt minden díszlet, a kanapé, az ablak a rátapadt szürkeséggel, még a kávéfolt is kellék a kárpiton. Már azt sem tudom, szereplő vagy csak néző vagyok-e ebben a szar drámában, és ha színész vagyok, mit játszom. Igen, egy rossz, gyenge színész, aki sosem tudja a szövegét. Meg kell tanulnom a szövegem, meg kell tanulnom jókor belépni, a megfelelő tempóban, a megfelelő intonációval. Ahogy Péter csinálja.

– Te viszont nem azt a fiút szereted. – Fiút. Így mondja. Nem köcsög, kis pöcs, faszfej. Fiú. Közelebb lép, megérinti az arcom. – Tudod, mit mondott Proust. A képzeletünk felelős a szerelemért, nem a másik személy. Csak rálöttyintjük a szerelmet egyik-másik illetőre.

Ez az én dumám. Nem Proust mondta, hanem én mondtam Péternek, amikor ott ültünk tíz éve Velencében a Ponte di Rialto lábánál. Péter az első szerelmemről kérdezett, és még gyanakvás nélkül válaszolgattam. Azt mondtam, hogy akkor régen még úgy hittem, a szerelem nem egy dolog, amit rálöttyintünk egyik-másik illetőre, hanem hogy a szerelem, az egy ember, akinek szája, orra, szíve van, meg anyajegy a bal orrcimpája alatt. Emlékszem, mert ezt előtte máskor is mondtam fiúknak, annyira tetszett. Azt hittem, szellemesnek és titokzatosnak tűnök tőle. Péternek nem volt anyajegy a bal orrcimpája alatt, ezért megbántódott, én meg csak nevettem ezen, belenyaltam a cseresznyefagylaltjába, és homlokon csókoltam. Mögöttünk valaki Piazzolát játszott egy harmonikán.

– Épp ez az. Hogy te is egy elképzelt nőt akarsz szeretni bennem – mondom.

– Már megint kiforgatod a szavaimat. Miért nem tudod simán annak venni a szavakat, amik?

– Miért, mik a szavak?

Nem fogom hagyni magam. De Péter megint gyorsabb, gyorsabb az istenverte gondolataimnál is.

– Ne hidd, hogy valami féltékeny barom vagyok, aki csak rí bele a világba, hogy átbaszták. Ennél azért komplexebb a dolog, tudod? – Felpattan a kanapéról. – Megcsaltál. Csak hát az a helyzet, hogy ha az ember megcsalja a másikat, igazából nem attól a személytől fordul el, akit elárult. De nem ám. Éppen hogy önmagától fordul el, tudod, önmagától undorodik meg, attól a nőtől, akivé vált az idők során. Miközben az életével, ahogy az folyik, nincs az égegyadta világon semmi baja. – A konyhapulthoz lép, felhörpinti a bögre alján maradt tejet. – Ahogy neked sincs a tiéddel, ugye.

– Nincs?

– Nincs. Te is tudod egészen pontosan. Nem te vágtad folyton a fejemhez, hogy fogalmam sincs a lélektanról, hogy nekem a szív csak… hogy is mondtad? Egy darab véres hús? Tudod, mit? Igazad volt. Rájöttem, hogy a pszichológia kurva érdekes móka. Igen, olvasgattam kicsit, hogy valahogy eltompítsam ezt a rohadt fájdalmat, és egy csomó mindent megértettem. Itt volt az ideje.

Leülök a konyhaszékre, megfeszítem a hátam. A támlának nem lehet nekidőlni, megrepedt már vagy egy éve, amikor Péter egyszer felborította, csak egyszer dőltem neki azóta, de akkor úgy belecsípődött abba a repedésbe a bőröm, hogy piros kis hurka maradt a helyén. Péter most odalép az ablakhoz, a fejével követi az utcán elhúzó autók reflektorfényeit. Csak a széles hátát látom, ahogy beszél, meg a nyakszirtjén az anyajegyet, amit a mutatóujjával szokott simogatni, amikor ideges.

– Például van egy jó kis cikk, el kéne olvasnod – mondja. – Valami pszichológusnő írta, te duplán imádnád, tekintve, hogy pszichológus is, és nő is. Szóval a nő ebben a cikkben említi a halálfélelmet. Hozzád most ez még közelebb jött, itt van az orrod előtt, hogy anyád meghalt. Hogy – és ne értsd félre, hogy ezt mondom, de nézzünk szembe a valósággal –, szóval ahogy idősödsz, ahogy szürkül a bőröd, meg a lelked is, ugye, már bocsánat, de mindenkivel ez történik egy idő után, szóval egyszerűen szeretnéd, ha valaki elterelné erről az egész szarról a figyelmed. Ha legalább arra az időre, amíg az a valaki, jobban mondva senki, fogja a segged, és a szádba dugja a nyelvét, elhihetnéd, hogy ez mind nem igaz. Elhihetnéd, hogy még mindig ott van benned az a Léna, aki… Akit én megszerettem. – Hirtelen megfordul, egyenesen a szemembe néz, egyenesen a koponyám mélyére. – Az a Léna, aki már nem vagy. Jobban mondva, akire csak én emlékszem. Mert neked nem elég, hogy együtt húzzuk ezt az igát, a gyerekeket, a kibaszott jó és rossz hétköznapokat, és közben időnként boldogok vagyunk, ahogy az emberek szerencsésebb fele, nem, te azt gondolod, hogy neked jogod van még ennél is boldogabbnak lenni. Hogy ezért jogosult vagy rá, hogy felrúgj mindent, hogy törj és zúzz.

Felállok, letépek egy darab papírtörlőt, négykézlábra ereszkedve elkezdem felitatni vele a tejtócsát a kövön. Mindig arra vágytam, hogy Péter beszéljen. Hogy ne mindig az a borzalmas csönd legyen. Hát most beszél. A szobából áthallatszik, ahogy a gyerekek vinnyogva nevetnek az idióta Nicky, Ricky, Dicky és Downon azon az idióta Cartoon Networkön, nem akarom, hogy idejöjjenek, hogy megkérdezzék, miért ragad Péter haja, és miért sikálom olyan röhejes megszállottsággal a padlót. A tej már odaszáradt a kőre, nem jön le rendesen, de sikálás közben legalább nem látom Péter arcát. Hallani sem akarom. Próbálom megfeszíteni az apró izmokat a fülem tövében, elképzelem, ahogy a hallójáratom összecsukódik, mint valami vérszomjas húsevő virág.

– Szerinted én nem akartam többet?! – kérdezi, ahogy fölém magasodik. – Több figyelmet, több gondoskodást, több elismerést, több lószart? Én mégsem dugattam meg magam egy ilyen szerencsétlennel.

– Nem dugattam meg magam vele.

– Hát persze. És meg fogod?

Nem felelek. Meg fogom? Péter leguggol mellém, megtámaszkodik a padlón, a kézháta és ujjai között összegyűrődik a bőr. Egész közel hajol a fülemhez, átbeszél a húsevő virág szirmain.

– Én csak annyit kérek, hogy válassz. Ha ehhez találkoznod kell vele, találkozz. De annyival tartozol, hogy mindig tudjak róla. – Rövid hatásszünetet tart, aztán megnyomja a szót: – Előtte. És még valamit szeretnék kérni.

Sokáig nem mond semmit, csak néz nedves gyerektekintettel.

– Mit? – kérdezem.

– Hogy mondd el, ha lefekszel vele.

– Te beteg vagy.

– Nem. Csak szeretlek. És azt akarom, hogy te magad megértsd végre, hogy neked mi a jó. Úgy értem, hogy valójában mi a jó. Mert végül is mi a szeretet? Tudod te egyáltalán?

– Úgy érted, azért akarod, hogy elmeséljem, hogy…

– A szeretet épp erről szól – szakít félbe megint. Megfogja a csuklóm, és ahogy feláll, erővel felhúz engem is. – Hogy az ember azt akarja, hogy a másiknak jó legyen, hogy a másik jó érzése fontosabb nekem, mint a sajátom. És közben pontosan tudom, hogy ha a tizedét beleraknád a mi kapcsolatunkba annak az energiának, fantáziának meg minden anyámkínjának, amit abba a lufiba belepakolsz, ami úgyis kidurran, ráadásul kurva nagyot durran majd, mi lennénk a kibaszott Rómeó és Júlia.

– De ők meghaltak a végén – mondom óvatosan, és fogalmam sincs, hogy most nevetni vagy sírni kéne. Vagy szabadna. Lehet, hogy már soha nem fogok tudni nevetni. Péter sem nevet, de nem is jön zavarba. Péter sosem jön zavarba.

– Mindenki meghal a végén – mondja, és sajnálkozva széttárja a karját. – Erre egész pontos statisztikák vannak, ugye. Ahogy arra is, hogy a hűtlen párok nagy többsége végül együtt marad. Persze manapság, ha ilyen szemét módon átvertek és megaláztak, nagyobb szégyen maradni, mint emelt fővel távozni. De én nem félek a szégyentől. Sem…

Mióta áll itt Bori a hátunk mögött? Egy elszakadt papírlapot szorongat a kezében, rajta fekete zsírkréta napocska meg röpülő, piros madarak. Odanyújtja nekem, és azt mondja, ragasszam meg. Péter kiveszi a kezemből az elhasznált papírtörlőt, megnedvesít egy rongyot, és két mozdulattal feltörli a kövön maradt ragacsot.

– Gondolhatod, milyen ez nekem. De kibírom, érted, magunkért. A gyerekeinkért. Csak annyit kérek, hogy foglalkozz az én érzéseimmel is egy kicsit. – Még mindig guggol, onnan kérdezi, fölfelé: – Szóval mikor lesz a következő randi?

Csak állok mellette némán, kezemben a széthasadt, fekete nap.

Balázs ujjai egészen rövidek, aránytalanok a tenyeréhez képest, ami viszont kifejezetten nagy. Nem akarom Balázs kezét figyelni, mégis folyton elveszem a jelentéktelen részletekben. Arra akarok figyelni, ahogy nevet, ahogy lelkesen felkiált minden egyes hamis mondatom után, arra akarok figyelni, hogy nem ismer engem. Egy órán át kerestem a neten, milyen helyszín lenne ideális. Beírtam a Google-ba, hogy „romantikus kávézók titkos randevúhoz”, erre kijött pár gyorsétterem, annál is több indiai büfé, és most végül egy teaház bordélyszerű termében heverünk, puha párnákon, fűszerillatokban és piros fények között. Igen, egy tökéletes világba vágytam. Arra sem akarok gondolni, hogy Péter ugyanezt mondta. Pétert sem akarom magam előtt látni, ahogy öt óra óta ránk gondol, ahogy elképzel minket, engem és Balázst, a feleségét és a felesége szeretőjét valami illatos helyen pontosan így, ahogy vagyunk, ahogy Balázs átfogja a derekam, és a hüvelykujjával a bugyim szegélyénél simogatja a hátam. Belementem abba, amit kért. Igen, joga van ehhez, ennyit megérdemel. Nem is akarok hazudni, ez inkább felszabadulás, őszintén fogjuk ezt végigcsinálni. Megmondtam neki, hogy mikor találkozunk, de azt nem, hogy hol. Meghúztam a határokat. Úgyis megtudja, ha akarja, de nem vagyok hajlandó félni ettől. Leszokóban vagyok a félelemről.

Azt mondom Balázsnak, hogy szerelmes vagyok belé. Ezt így még nem is mondtam senkinek Péteren kívül. Azt feleli, az jó, magához szorít, átölelem, a tricepsze kemény. Pedig lehet, hogy hazudtam. Apámmal sétáltunk tegnap a Millenárison, a szökőkútnál álltunk, ahol két kutya veszekedett épp, és apám azt mondta, ez, amit most csinálsz, ez csak úgy fog menni, ha valóban szerelmes vagy Balázsba, de a hangjából tudtam, hogy ezt lehetetlenségnek gondolja, mert szerinte a szerelembe esés egyrészt veszélyes, másrészt ritka kivételektől eltekintve lehetetlen. Én viszont megpróbáltam. Megpróbálom. Apám most egy regényen dolgozik, egy szovjet és egy magyar férfi meg egy csehszlovák nő keveredik szerelmi háromszögbe a prágai tavasz idején. Kérdeztem tőle, hogy döntött, lesz-e happy end, mire ő azt felelte, még bármi lehet, de valószínűleg nem fogja tudni elkerülni, hogy valaki meghaljon a végén. Hét éve írja ezt a regényt, lassan megy neki a munka. Pontosabban sehogy. Korábban ömlöttek belőle a történetek, mindenféle korú, származású és jellemű regényalakok hemzsegtek a szobában, mentek apámmal, mint valami árnyék. Most apám egyedül van, se nap, se árnyék. Az én történetemnek mi lesz a vége?, kérdeztem, amikor a feldühödött, pufi dzsekis férfi és a riadt nő végre szétszedték a kutyáikat. Régen, ha baj volt, mindig azt mondta, majd úgy meséljük, ez is csak írói munkásságunk része volt, és kacsintott hozzá. De tegnap, ott a szökőkút mellett azt felelte: a te életed nem regény. Az a valóság. Januárhoz képest ijesztő meleg volt, le kellett vennem a kabátomat, de apám inkább összehúzta a sajátján a cipzárt.

Húsz perce csókolózunk Balázzsal, tudom, mert megnéztem az órám, amikor elkezdtük. Előtte filmekről beszélgettünk, egészen pontosan a Keserű mézről Polanskitól. Balázs azt mondta, szerinte azok mindketten szadisták, mire én felvetettem, hogy talán csak a végtelenségig kétségbeesettek, Balázs erre elgondolkodott, aztán felkapott a levegőbe, úgy, hogy a cipőm nem érte a földet, ha jobban belegondolok, igazad van, mondta, ezért is imádlak, és én kacagtam ott a levegőben, ez a megfelelő kifejezés, kacagtam, pedig ehhez a csicsás szóhoz előtte sosem volt közöm. Most, ebben a másik életben van. Lesz. Amikor Polanskival végeztünk, megbeszéltük, hogy minden hónapban kétszer moziba és egyszer színházba megyünk, aztán beülünk ide a színes párnák közé kivesézni a látottakat, meg múzeumba is járunk majd, klasszikus és modern kiállításokra, még a monokróm művészeket is megtekintjük, pedig mint kiderült, mindketten azt gondoljuk, hogy egy oltári blöff az egész, de mi minden eddiginél nyitottabbak és befogadóbbak leszünk, a lakásunkba csak azért is kiakasztunk egy óriási és rettenetesen kék Yves Klein-reprót, hogy aztán megszeressük azt is, öregkorunkban meg fürdőbérletet veszünk, és a szaunában mosdószivaccsal masszírozzuk le egymás hátáról a halott bőrt. Balázs jó és normális. Az élet is jó és normális lesz.

Ezeket a párnákat szerintem selyemmel húzták. Micsoda merészség, hogy nem féltik a hozzánk hasonló izzó párocskáktól az ilyen finom anyagot, képzelem, hány hát, comb, fenék dörzsölődhetett már hozzájuk. Balázs keze már a pólóm alatt van, aztán a bugyimban. Kamaszok vagyunk, de nem vagyunk kamaszok, én speciel kétgyermekes anya vagyok, édesanya, anyu, anyuci, muter, Misi és Bori hangján zakatolnak bennem ezek a szavak. Kicsit el is nevetem magam, aztán csak a forróság érdekel, ami lassan a méhemig ér. Balázs azt mondja, menjünk fel hozzá, itt van két sarokra a lakás, persze, fel kéne menni, az volna egészséges, felnőtt emberekhez méltó, csak mondd el, mielőtt megcsináljátok, ezt kérte Péter, ennyivel tartozol, szarok Péterre. Nem akarok semmi mást, csak hogy Balázs rám feküdjön, hogy belém feküdjön, én meg ziháljak, és forgassam a fejem jobbra és balra, és zúgjon a fülem, és lüktessen az a kis izom vagy ér a szemhéjam alatt, és közben ne érezzem magam nyomorult, megrontott kislánynak, ahogy Péter nehéz teste alatt szoktam. Hogy annak a Lénának érezzem magam, akit Péter megszeretett.

Menjünk, mondom, és Balázs bólint. Akkor szólal meg a telefonom, amikor előveszi a pénztárcáját.

Sokáig cseng, Balázs kérdőn biccenti oldalra a fejét, az ujjai megállnak a nyitott tárcában. Érzem, ahogy Péter valahonnan, a város túlfeléről néz. Ahogy lát. Ahogy összegyűrődik a bánattól vagy a dühtől az arca. Nem mondok semmit, csak kinyomom a telefont, és a fejemmel lassan nemet intek Balázs felé. Hogy hívták az ilyeneket az iskolában? Szűzkurva. De Balázs csak elmosolyodik. Jobb lenne, ha dühös lenne. A dühöt megszoktam. Beledőlök a karjába, lehunyom a szemem, és beszívom a süteményszagot, ami nemrég felváltotta a tea illatát. Valami nagy, reménytelen nyugalommal arra gondolok, hogy biztos igaza van Péternek. Nem Balázst szeretem. Szerintem Balázs sem engem szeret. Engem nem lehet szeretni.

Kinn, a teázó előtt elbúcsúzunk. Ma is meleg van, az olvadó latyak felgyűlt a járdaszegély és a parkoló autók kerekei között, épp beleálltam egy pocsolyába, érzem, ahogy átnedvesedik a cipőm talpa. Gyorsan körbenézek, mielőtt megcsókolnám Balázst.

– Szóval? Mikor leszel a feleségem? – kérdezi.

Gondolom, csak viccel. Hülye vicc. Most haza kell menni a latyakban, a vizes cipőben.

Péter a szőnyegen ül, mellette a két gyerek és három tányér, három pizza maradékával. A komódon Péter régi lemezjátszóján forog a bakelit, Sting szól, a Brand New Day. A Brand New Day a mi himnuszunk, ezt énekelte Sting tizenhét éve az Ötvenhatosok terén, amikor Péter először meglátott engem. Laza nyugati szél fújt, az égen csak pár cumulus lebegett, élesen kontúrozott, hófehér habtornyok, a nap épp lemenőben volt, a rózsaszín-narancs fátyol súrolta az arcom, jobbomon az este készülődött, balomon a nappal búcsúzott, és én voltam, aki a kettőt elválasztotta. Legalábbis Péter így írta le azt a pillanatot, mindennek az origóját. Ez volt az első üzenet, amit a megismerkedésünkkor kaptam tőle tíz évvel ezelőtt, annyiszor elolvastam, hogy kívülről tudom. Atyaég, hogy odavoltam minden szavától! Még hittem benne, hogy a szerelem természeténél fogva maga a giccs. Nem sokkal ezután döntöttem el, hogy Pétert fogom szeretni, és nem Balázst. Balázs nem ismert akkor engem annyira, mint Péter, legalábbis így éreztem, mert akkor én még ismertem magam, nem úgy, mint most, amikor már fogalmam sincs, ki vagyok, így arról sem lehet fogalmam, hogy ki az, aki ismer engem.

Péter apró katonákra vágja a maradék pizzát. Misi felnéz, ahogy megállok az ajtóban, megkérdezi, hol voltam. Sting ott tart épp, hogy „Love is pain, I hear you say…”. Mit mondjak? Mondjam, hogy randin voltam, ahol egy pasas, akivel le sem feküdtem, de nagyon is le akartam, megkérdezte tőlem, mikor vehet már feleségül, én meg csak vigyorogtam, és nem küldtem el a jó büdös francba?

– Én nem mondtam semmit. Csak hogy ha szeretné, kérdezze meg tőled – mondja Péter, és védekezőn maga elé tartja a két tenyerét.

A zoknimat bámulom, hogy a fehér frottír a lábujjaimnál szürke lett a víztől. Egy barátommal beszélgettem, nyögöm ki aztán, és hozzáteszem, hogy menjenek fürödni, ha befejezték az evést. Misi makacsul megrázza a fejét.

– Fogadj szót anyunak. Ő a főnök – mondja Péter, és beteszi Misi szájába az utolsó katona pizzát.

– Nem ő a főnök – jelenti ki Misi.

– Miért, akkor anyu kicsoda?

– Anyu csak anyu.

Felnézek a falra, a bekeretezett papírlapra. „Anyu mesél a legszebben, anyu haja a legjobb szagú, anyu a legkedvesebb, anyu a legjobb környezetvédő, anyu a legjobb anyu.” Anyák napjára csinálták tavaly az iskolában, Misi piros meg kék filctollal rajzolt szívecskéket a szavak köré.

– Oké, ha anyu csak anyu, akkor én mondom, hogy menjetek lefeküdni – mondja Péter. Összeszedi a tányérokat a földről, feláll, megrázza a törökülésben elgémberedett lábait, odalép hozzám, leveszi rólam a kabátot, felakasztja a fogasra, finoman betol a fürdőszobába, becsukja az ajtót, jobb kezével megtámasztja mögöttem a falat, a ballal kiveszi a rágót a szájából, és összegyűri az ujjai között.

– Ha azt akarod, hogy elmenjek, mondd ki. A lakbér háromszázhetvenezer, hónap ötödikéig kell mindig fizetni. Kápéban. A többit majd felírom. Csak azért mondom, mert eddig talán nem tudtad.

Érzem a mentolillatot a leheletében. A kazán kattog a hátam mögött, melegíti a fürdővizet a gyerekeknek. Azt hittem, háromszázhúszezer. Biztos megemelték. Péter intézi ezeket. A rezsit tudom, azt én fizetem, meg a telefonszámlámat és az összes bevásárlást, amíg el nem fogy a fizetésem, úgy tizenötödike körül. Azt sem tudom, Péter mennyit keres. Péter most leguggol elém, és megfogja a kezem.

– Menjünk el párterápiára – mondja. – Meg tudjuk ezt oldani. Szeretjük egymást. Eddig is mindent megoldottunk. Olyan nincs, hogy nem.

Le van fogyva, az arca egész fakó. Feláll, a tükörbe néz, végighúzza a tenyerét az állán, egy pillanatra átfut rajtam, hogy megölelem. De hirtelen megfordul, és megszorítja a csuklóm.

– Lefeküdtél vele?

Az arcunk szinte összeér.

– Nem. Nem feküdtem le vele – suttogom, és hálát adok magamban az égnek, hogy nem kell hazudnom, és nem kell a hazugságért megkapnom a megérdemelt büntetést.

– Te hülyének nézel engem.

Megpróbálom lefejteni a csuklómról az ujjait, de nem sikerül.

– Mondom, hogy nem feküdtem le vele, bazdmeg!

Nem szabadna kiabálnom, nem szabadna herén rúgnom a térdemmel. De az igazamért ordítok, az igazamért rúgom a heréjét, az istenit! Hát mit kell csinálni, hogy értelme legyen bárminek, amit mondok vagy teszek?! A csuklómból mostanra egész a könyökömig fut a fájdalom a marka alatt.

– Hova feküdt le az anyu? – Bori áll az ajtóban. Kérdőn és kissé ijedten néz ránk.

Péter elengedi a csuklóm.

– A bácsi faszába, oda.

Egy pillanatra sötétségbe borul minden, aztán visszatér a fény. A mennyezeti lámpa villog, ki kellene cserélni benne az égőt.