Jordán Ferenc

JÖVŐNK A FÖLDÖN

Megoldások egy összeomló bioszférában

© Jordán Ferenc, 2025

© Open Books, 2025

Lektorálta Számadó Szabolcs

A borító Frans Jansz Post Landscape in Brazil (1652)
című festményének felhasználásával készült.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztő Pozsik László

Korrektor Bokor Emese

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-639-4

ELŐSZÓ

A tudósok csak vitatkoznak egymással. Költik az adófizetők pénzét, az egyetemeken lébecolnak, és csupán a saját szórakozásukra kutatgatnak, de képtelenek a társadalom számára hasznos ötletekkel előállni.

Akik már az általános iskolában sem figyeltek, és azóta is gondosan elkerülik egymást az értelemmel, azok körülbelül így látják a tudományt. Eközben természetesnek veszik, hogy évente újabb generációs telefonnal és kényelmesebb autóval lepik meg a gyártók. A gyümölcsök édesebbek, a gabona-termésátlagok nőnek, és a legtöbb betegséget sikerül kordában tartanunk. Százféle fogkrémből és kétszázféle mindenmentes joghurtból lehet választani, műholdak nélkül pedig sokan már a saját lakásuk előszobájában is eltévednének.

A „papírtól” senki sem lesz okos és senki sem fog érteni semmihez, hogy a népi bölcsességet idézzem, de azért könnyű belátni, hogy a modern autókat, mobilokat és műholdakat rendszerint nem azok tervezik, akik már valahol hatodik körül kibuktak az iskolából. Nem sok ingolstadti mérnök dolgozik diploma nélkül.

A modern tudomány egyre inkább átszövi mindennapi életünket, a tudósok néha mégis úgy érzik, mintha szégyenkezniük kellene. Az adófizetők, öreg nénik és nélkülöző munkások adóforintjait költik, és még „a rákot” sem tudják meggyógyítani. Kultúrától és így országtól függően, de jellemzően általánosan alacsony a tudósok társadalmi és anyagi elismertsége. Cserébe szabadon élhetnek és függetlenül gondolkodhatnak, gondolhatjuk, valójában viszont a fölösleges és értelmetlen bürokrácia, beszámolójelentések és pályázatok hálójában vergődnek, és örülnek, ha akad pár órájuk egy kis elmélyülésre. Amikor gyorsan fel kellene fedezniük valami „hasznosat”.

Pedig az emberiség nagy kihívások előtt áll, és senki más nem tudja majd ezeket megoldani, már ha egyáltalán a leghalványabb reményünk is lehet valamiféle megoldásra. Talán sohasem volt ekkora szükség a tudományra és arra, hogy mind az állampolgárok, mind a döntéshozók tisztelettel és ésszel hallgassanak a tudósokra.

Idő hiányában kísérletet sem teszek arra, hogy áttekintsem, mit adott nekünk a tudomány. Azt viszont megpróbálom kicsit körüljárni, hogy a bolygónkat, az otthonunkat sújtó bioszférakrízis kezelése során segíthet-e, és ha igen, akkor miben és hogyan a kutatók mindennapi munkája. Mondhatnám, hogy az „ökológia” vagy a „környezettudomány” szerepét mutatom be, de nem mondom. Pont ez a lényeg, és később erről lesz még szó bőven, hogy a tudomány összességében, különböző területeinek és tudósainak együttműködése révén segíthet igazán, ha ennyire összetett, komplex problémákat kell megoldania. A globális problémák komplexek, itt most már pláne szükség van a matematikusok, a vegyészek és a társadalomtudósok összefogására (most a biológusokat diszkréten nem is említem, később lesz még úgyis elég szó róluk, rólunk). A környezeti problémák és a jövő ökológiai kihívásainak fényében nem túlzó az az állítás, hogy a tudomány a túlélésünk kulcsa ezen a bolygón. Új technológiák, gyógyszerek és modern élelmiszerek juthatnak itt először eszünkbe, de ezeknél sokkal fontosabb annak megértése, hogy mi hogyan működik, mit rontottunk el, mit kellene másképp csinálnunk. Egy új energiahordozó vagy egy új anyag ezekhez képest csak részletkérdés. Ilyen értelemben az ökológia ma még kevésbé menő tudomány, mint pl. az elektromos autók tervezése, de vegyük észre, hogy míg az előbbi mély tudást ad, és a túlélésünket segíti, az utóbbi csak tüneti kezelésre jó.

E könyv semmiképpen sem törekszik teljességre – inkább néhány kiragadott példa és fogalom mentén próbálom összefűzni a mondandómat. Először arról lesz szó, mit adott és mit adhat még nekünk a tudomány a bioszféra rendkívül súlyos problémáinak megoldásával kapcsolatban (2–4. fejezet). Utána arról, hogyan működik maga a tudomány, milyen külső és belső problémákkal, kihívásokkal néz szembe (5. fejezet). Ezt is át kell tekinteni, mert egyrészt sokaknak fogalmuk sincs a tudomány mindennapjairól, másrészt ez fontos annak megértéséhez, hogy mit, hogyan és meddig kutatunk. Itt arra is kitérek majd, vajon használjuk-e, illetve jól használjuk-e a kollektív tudásunkat és bölcsességünket a döntéshozatal során.

Előző könyvemben, Az ember vége, a természet esélye című vádiratomban provokatív és tabudöntögető stílusban próbáltam kicsit felrázni az Olvasót a fogyasztói világ sivárságából, tehetetlen és kiszolgáltatott helyzetéből. Most kicsit finomabb leszek: konstruktívabb, racionálisabb és letisztultabb stílusban fogok a fentiekről értekezni. Néhány magas labdát pedig talán lecsapok. De hogy az Olvasó ne csalódjon, a főbb fejezetek végén ledobok egy finom kritikával megédesített atombombát. Az egyes fejezetek során pozitív, optimista, megoldáscentrikus áttekintést adok majd erről-arról, a végén pedig rendre összefoglalom, hogy mindennek ellenére miért is nem olyan rózsaszínű a világ. Egy tudóstól a kételkedés alapkövetelmény, mondhatni benne van a munkaköri leírásunkban. Aki nem akar bosszankodni, és szeretné megőrizni optimizmusát, az ne olvassa el ezeket a fejezetzáró Kételyeket; akit viszont nem aggaszt túlzottan a bolygó jövője, inkább csak szórakozna, olvassa csak bátran.

Első könyvem sokféle reakciót váltott ki. Volt, aki arra intett, hogy egy tudós ne viccelődjön, legyen komoly, és persze ne legyen szenvedélyes. A viccelődő, szenvedélyes tudós ugyanis hiteltelen. Ezzel abszolút nem értek egyet, az általam legnagyobbra tartott, legjobb kollégáim szellemes és érzelmes emberek. Úgyhogy Cholnokytól tanulva néha-néha beékelek egy humoros vagy annak szánt részt, mielőtt teljesen elveszítem az Olvasót egy-egy hosszadalmas és unalmas elemzés során (Cholnoky Jenő professzor rendre alkalmazta és akár szabadalmaztathatta volna is ezt a módszert).

Ezzel jó kalandozást kívánok az Olvasónak bolygónk kékeszöld világában, melyet most kifejezetten a tudományos kutatás szemszögéből próbálok körüljárni.

2025. május, Kolozsvár–Bécs–Budapest

1. VÉGSŐ KIHÍVÁSOK

Kékeszöld bolygónk gyönyörű az űrből, de ha valaki közelebbről megismeri, rosszkedve lesz. A kékes és a zöldes rész is romokban: a túlhalászott, agyonszennyezett tenger és a folyamatosan zsugorodó erdők, mezők sem mutatnak túl jól. Eléggé lepusztítottuk ezt a bolygót.

A bioszféra és a Föld állapotát sokféle módon lehet jellemezni és számszerűsíteni. Sok egyéb mellett például meg lehet mérni a légkör szén-dioxid-tartalmát, az óceán felszínének hőmérsékletét vagy a sarki jégtakarók kiterjedését. Rengeteg olyan mérőszám van, melyet régóta rendszeresen feljegyzünk (például hőmérsékletadatok), és figyeljük, időben hogyan változnak ezek a bolygó különböző területein. Egyre több olyan mérőszám van, amely egyértelmű, erősödő, és az élővilág, illetve számunkra, az emberek számára nem túl kedvező tendenciákat mutat. Ezek egy része talán megfordul majd, s ezért akár mi is tehetünk. Más mérőszámok viszont, úgy tűnik, már jóvátehetetlenül és visszafordíthatatlanul elszabadultak.1 Részben emiatt gondolja egyre több tudós, hogy az emberiségnek, pontosabban mai kultúránknak talán már csak négy-öt évtizede van hátra. Ezután sem fogunk „mindmeghalni”, de nagyon mélyreható környezeti és társadalmi átrendeződések várhatók. Sok átrendeződés pedig már javában dübörög is. Gondoljunk azokra a békés panamai polgárokra, akiket 2024 nyarán kiköltöztettek parányi kis szigetükről, otthonukból, amelyet végérvényesen lakhatatlanná tett az emelkedő tengerszint.2 Túlzás nélkül elmondhatjuk, elmerült a kis helyi kultúrájuk. Az európai embert (és általában a gazdag, jóléti társadalmakat) persze majd csak Velence vagy Amszterdam elmerülése készteti arra, hogy felvonja a szemöldökét. Egy panamai sziget, Tuvalu vagy Kiribati közelgő tragédiája, élet-halál harca csak a kis színes rovatba kerülhet be. A Maldív-szigetek persze megint nagy súllyal esik a latba, hiszen oda sok európai jár nyaralni, tehát fontos hely.

Érdemes lenne tenni valamit, mégpedig gyorsan és határozottan. Ebben szerepe van politikusnak, agrármérnöknek, energetikai szakértőnek, vallási vezetőnek, filmproducernek és influenszernek egyaránt, de e könyvben főleg a tudomány szerepét szeretném körüljárni. Az is elég nagy falat. Segíthet-e a tudomány, és ha igen, miben? Mit várhatunk el a tudósoktól, és mit nem? Mit csinálunk rosszul? Mit lehetne még jobban csinálni, és mi az, amire feltétel nélkül büszkék lehetünk mi, tudósok? Ezekre a kérdésekre keresem a választ, és meg is adom, szubjektív módon, a saját nézőpontomból szemlélve a világot. Elsősorban ökológiai témákkal foglalkozó biológuskutatóként nyilván elfogult leszek, de sok témában azért nagyjából illetékes.

Itt érdemes újra és újra végiggondolni és rögzíteni, hogy mennyire alábecsüljük, mi mindent kapunk a természetes ökoszisztémáktól, mennyire függünk tőlük, és mennyire nincs sejtelmünk sem arról, hogyan pótolhatnánk majd mindazt, amit éppen tönkreteszünk. A hétköznapokban sokat beszélünk sportról, zenéről, vallásról vagy éppen a tőzsdéről, ám sokkal kevesebb szó esik például az oxigénről. Pedig függetlenül sporttól, zenétől, vallástól vagy éppen a tőzsdétől, mindenki percenként tizenhatszor levegőt vesz. Különben számára nincs több sport, zene, vallás vagy éppen tőzsde. Ezt az oxigént valahol egy fű, egy fa vagy egy moszat állítja elő számunkra, percenként tizenhatszor nyolcmilliárd ember számára. Az erdő (vagy az óceán) csak akkor jut eszünkbe, amikor hétvégén (vagy nyáron) „kimegyünk” a természetbe. De ha percenként tizenhatszor belélegezzük az oxigént, akkor igazából nem „megyünk ki” a természetbe, hanem folyamatosan benne vagyunk, az pedig bennünk van. Ezt a mély kapcsolatot leginkább egy búvár vagy űrhajós tudja átélni, akinek távolról sem evidens, hogy percenként tizenhatszor csak úgy levegőt lehet venni. Az erős függőség miatt nincs ember és természet, nincs emberiség és környezet: ugyanannak a rendszernek a részei vagyunk, igen erősen összekapcsolódva. Ne zavarjon meg senkit, hogy az iskolai tantárgyak, az egyetemi tanszékek vagy éppen a minisztériumok meghatározásakor mesterséges kategóriákba sorolnak bennünket, és egy hadvezér meg egy lajhár általában külön dobozba kerül. Csak akkor lehet boldog és fenntartható jövőnk (bármit is jelentsen ez, de erről majd később), ha ezt felismerjük és elfogadjuk.

De az oxigén mellett beszélhetünk a méhecskékről is. Az Egyesült Államokban már a mezőgazdasági növények 60-70 százaléka érzi, hogy csökken a megporzó rovarok száma, Kína egyes területein pedig a mezőgazdasági munkások létráról, ecsettel porozzák be az alma- és körtefákat. Néhány évtizede talán még egy ökológus vagy méhész sem fogta fel igazán, mennyire függünk a méhektől (főleg a házi méhtől), ma viszont már ezt meg tudjuk becsülni, sőt ki is tudjuk számolni. A környezetszennyezés, a klímaváltozás és élőhelyük tönkretétele miatt a méhek egyre rosszabbul érzik magukat, ritkulnak, életciklusuk össze van zavarva, s nem tudják úgy ellátni ökológiai funkcióikat, ahogy azt megszokhattuk.

Az oxigén és a méhek mellett ezer más olyan történetet lehetne most sorolni, melyek arról szólnak, hogy alaposan tönkretettünk valamit. Mindezek ellenére a „nem túl zöld” gondolkodású emberek döntő többsége még mindig azt hiszi, hogy csupán néhány természetvédő hisztizése miatt kell állandóan a környezeti problémákról beszélni, mert megint kevesebb van valami lepkéből vagy madárból, vagy megint megütötte magát egy pandabocs. Emiatt külön érdemes kitérni arra is, hogy az emberek többsége hogyan vélekedik a tudósokról és a tudományról, és egyáltalán a számokról, adatokról, tényekről. Sokakat ugyanis a tények kevésbé zavarnak, mint a „zöld hiszti”. Vajon miért gondolják egyesek még a XXI. században is, hogy a Föld lapos, az atomtámadást átvészelhetjük piramis alakú házakban, és imával esőt lehet csinálni? Az emberi butaság mindig is feneketlen volt, de Földünk mai állapotának tükrében ez már nem babra megy, nem vicces. Az áltudományos és tudományellenes embereken már nem elég mulatni, főleg akkor, ha páran közülük miniszteri és elnöki székben ülnek. A tudománynak végre a sarkára kell állnia, a tudósok már nem játszhatják tovább a balek szerepét, aki zseniális bohócként megbotlik a cipőfűzőjében is, hiába tud fejben deriválni. Talán egyfajta tudományos terrorra van szükség, persze a szó lehető legintelligensebb és legerőszakmentesebb értelmében, ha van ilyen. Észhez kell térni.

Szemben az űrkutatással vagy a magfizikával, az ökológiához persze mindenki ért, hiszen gyermekkorában volt teknőse vagy cicája, de minimum tengerimalaca. A tízmillió labdarúgó szövetségi kapitány, tízmillió politológus és tízmillió ökológus országa vagyunk. A helyzet más országokban is csak kicsivel jobb, egy erdő vagy egy halastó állapota sokkal inkább lehet közbeszéd tárgya, mint a legújabb szívsebészeti megoldások vagy a periódusos rendszer legújabb eleme. Valójában viszont hierarchikus, komplex rendszerek dinamikájáról beszélünk, annak trajektóriáiról és arról, hogy ezek mennyire téríthetőek ki, és milyen mértékben képesek reziliens módon reagálni erre.

Bár állítólag tudásalapú társadalomban élünk, ennek sajnos nem sok jele van. Nem lehet mindent a közoktatásra fogni, de tény, hogy számos országban csökken az oktatás színvonala, a tömegek számára egyre kevésbé sikkes elegánsan megoldani egy egyenletet. Sok helyen kimondottan menő, ha valakinek fogalma sincs a Pitagorasz-tételről, sőt egyesek még büszkék is rá, hogy soha életükben nem használták. Ilyen szempontból nagyon nagy különbség van a különböző kultúrák között – egy távol-keleti, egy európai, egy afrikai vagy egy közel-keleti diák teljesen más fejjel ül be az iskolapadba. Az viszont talán egységesen elmondható, hogy a tudományba vetett bizalom folyamatosan gyengül a nép és a döntéshozók körében egyaránt. Bár a tudósok sok helyen még mindig valamiféle köztiszteletnek örvendenek, csak igen kevés ország van, ahol a tudomány érdemben beleszólhat a napi politikába vagy akár a hosszú távú stratégiai tervezésbe – maximum akkor, ha ezzel egy mamutcégnek, egy szektornak vagy valamilyen lobbinak rövid távú profitot hoz. Ellenkező esetben viszont megdöbbentő gyorsasággal lehet partvonalon kívülre tenni a tudomány egészét. Minden tudás, erkölcs és józan gondolkodás ellenére épp e sorok írásának időszakában (2025. február-március) hátrál ki a British Petrol és az Európai Unió is a zöld elkötelezettségű programjaiból – mert nem éri meg, túl nagy lemondással jár, továbbá nem szabad a szavazókat hergelni. A gazdasági érdekek lényegében szimbolikussá teszik az amúgy sem túlságosan merész zöld vállalásokat. A British Petrol zöld kommunikációja például súlytalan ígérgetés, azaz lényegében hazugság volt, az EU pedig megpróbált szembemenni (legalábbis részben) a globális gazdasági folyamatokkal, de a felvonuló traktoros gazdáknak lett igazuk – akik az orrukig sem látnak –, nem a tudósoknak (ld. a 2024-es brüsszeli gazdatüntetéseket). Hát ennyi, többet nem lehet segíteni. A European Green Deal persze nemcsak a gazdáknak csípi a szemét, a magyar agrárminiszter is úgy támadja, mintha neki magának valaha is bármilyen eredeti gondolata lett volna a bioszféra válságáról vagy annak kezeléséről.

A tudományellenességről valószínűleg külön könyvet kellene írni. Saját tapasztalatom szerint a legrosszabb fajta tudományellenes elemek sokszor éppen azok, akik valaha tudósok szerettek volna lenni, de lemorzsolódtak. Ennek ezernyi oka lehet, ám az elég általános, hogy valaki nem szívesen vallja be a kudarcait, inkább a korábbi álmok ellen fordul. Minisztériumi aktakukac, újságíró vagy éppen influenszer lesz, és a korábban nála okosabbnak bizonyuló, a pályán maradt kutatókat egyre maróbb gúnnyal spricceli. Sok szenvedélyes laposföldes, szélsőségesen oltásellenes és ufológus ugyan diplomás ember, de csak a második ligáig jutott.

A közösségi média szerepe itt megkérdőjelezhetetlen. Ha egy faluvégi kocsmában valaki amellett érvel, hogy a Föld lapos, akkor jóízűen kiröhögik, és ha nem hagyja abba, tán még hátba is vágják. A következő kretén valószínűleg csak száz kilométerrel odébb osztja az észt. Nem is ismerik egymást, nem alkotnak szakszervezetet. Ha viszont valaki egy közösségimédia-felületre hányja fel a marhaságait, szinte azonnal megtalálják azok a lelkes követők és „barátok”, akikről amúgy sosem tudott volna. Egy-egy hülye persze akad Új-Zélandon és Elefántcsontparton is, sőt talán még egy tanulatlan eszkimó is beszáll a diskurzusba, ha nem fagy le a gépe. Ez a néhány megerősítés viszont hihetetlen energiákat ad, és innentől kezdve a legostobább ötletek is szárba szökkennek. Aztán a vallásokhoz hasonlóan néhány átlépi a kritikus tömeget, és ekkor már hivatalosan is számolni kell vele mint alternatív elmélettel. A derékszögtagadók kevesen vannak, és ők csak viccelnek (remélem, mert poénból én is beléptem a Facebook-csoportjukba), de az ufológia különböző tudósai már komoly erőt képviselnek.

Sajnos a közösségi média kiválóan szolgálja azt az igényt, hogy mindenki vágyik 5 perc hírnévre. Aki sem a sportban, sem a tudományban, sem a művészetben nem alkot maradandót, azzal is érdemes éreztetni, hogy attól még a társadalom hasznos tagja. Aki ezt nem érzi, az könnyen előállhat egy laposföld-elmélettel, és a közösségimédia-platformokon máris fürdik a népszerűségben. A lapos Föld mellett nemzetközi szinten érvelni még mindig jobb, mint a futószalag mellett savanyodni. Ebbe persze bele lehet szokni, és az ember a végén valószínűleg már tényleg hisz magának, hálát adva valamelyik istennek, hogy a lapos Föld közepére született, és nem a szélére. Ezzel, bármilyen furán is hangzik, nehezen birkózik meg a tudomány vagy a sport, ahol évekig, évtizedekig kell dolgozni valamilyen komoly eredményért, és még akkor is esetleg csak egy szűk réteg elismerését vívhatjuk ki. Ellenben egy jól kidolgozott összeesküvés-elmélet hatalmas rajongótábort eredményezhet, ráadásul elég hamar. A közösségi média szabályozása lassan elengedhetetlen, de valószínűleg már elég késő is van ehhez, hamarabb kellett volna rá gondolni. Most pedig talán ugyanígy fogunk járni a mesterséges intelligencia alkalmazásaival is.

Az emberiség jóllétének persze talán nem feltétele, hogy minden kubikos megértse a Pitagorasz-tételt. Ha megbízik a nála okosabbakban, akkor nincs gond. Ha viszont nem, akkor a tudomány vért is izzadhat, nehezen tudja visszaszerezni presztízsét. Pedig olyan egyszerű minden, de hát egy elkötelezett tudománytagadóval racionálisan beszélgetni pont annyira reménytelen, mint egy kamikaze érzelmeire hatni. A valószínűség megértése és annak alkalmazása életfontosságú is lehet, például egy járványhelyzetben. Sokaknak az élet kétesélyes: vagy elüt az autó, vagy nem. Ha nincs több információnk, akkor valóban fifty-fifty a dolog, de ha bármi egyebet is tudunk, már változnak az esélyek. Ha városokban sétálunk, látjuk, hogy sok gyalogos azért valahogy hazaér estére, tehát a vak 50 százalék helyett talán csak 1 százalék az esélye, hogy elüt egy autó (szerencsére ennél is sokkal kevesebb). Az Antarktisz közepén pedig még ennél is kisebb eséllyel ütnek el, hiszen arrafelé még kevesebb autó van, így ott talán csak 1 ezrelék az esély (persze ez is sokkal kevesebb). A Tippmixen egy norvég harmadosztályú meccs, ahol fogalmunk sincs arról, milyen csapatok játszanak, abszolút háromesélyes: halvány gőzünk sincs, ki fog nyerni, és persze nem is igazán érdekel azon túl, hogy ne szúrja el a kombinációt. Ha viszont két ismert csapat játszik, melyekről mindent tudunk, akkor meg vagyunk győződve arról, hogy most aztán lehetetlen, hogy kikapjon a hazai együttes, hiszen az ellenfél kapusának, és ezt tudjuk jól, hónapok óta zsibbad a füle. Az információ kicsit csiszol az esélyeken, persze azért még a bennfentesek számára is sok a megjósolhatatlan részlet. Ebből élnek a fogadóirodák. Na ez a kis kitérő azt akarta csak bevezetni, hogy ha Mari néni meghal, pedig kapott oltást, az távolról sem jelenti azt, hogy az oltás semmit sem ér. Az a kérdés, hogy százból hány Mari néni hal meg oltással, és százból hány Mari néni hal meg oltás nélkül. Ha Mari néni elhalálozásának valószínűsége csökken, akkor az oltás hatásos.

Mindezt valahogy minden generáció fejébe bele kell verni, ha az iskolában esetleg nem sikerült. Különben gyerekek halnak meg a buta szüleik miatt, akik szerint nem az oltás hiánya, hanem valamelyik isten terve volt, hogy magához szólítsa egy gusztusos kis kanyaró révén a gyereküket. A tudománykommunikáció tehát fontos, de nem könnyű megtalálni a helyes arányokat. A tudományos gondolkodás egyik alapvető mechanizmusa a különböző álláspontok ütköztetése, de ha mindezt túl korán a nagyérdemű elé tárják, az csak a karját fogja széttárni, mondván: a tudósok összevissza beszélnek. A túl sok vagy túl felszínes tudománykommunikáció tehát elbizonytalaníthatja, bizalmatlanná és érdektelenné teheti az embereket. A tudós pedig rekedtre is ordíthatja magát, meg sem hallják a sok „szakértő” hablatyolása közepette. Kicsit olyan ez, mintha a szívsebész a műtőasztal mellett könyörögne, hogy műtsék már meg a beteget, de senki nem hallaná, mert körülötte a kórház PR-osai és portásai hangosan vitatkoznának azon, nem kellene-e mégis egy kis arcpakolás rá, hisz olyan sápadt. Nagyjából egyébként ez történik a bioszférával.

A bioszféra válságban van, amit mi okoztunk, és a levét is mi fogjuk meginni. A könyv célja tehát áttekinteni, miben tud még és valószínűleg miben nem tud már segíteni a tudomány. Ehhez érdemes áttekinteni az új módszereket és eredményeket, az új perspektívákat és a jövő kihívásait. Meg kell még értenünk például, hogy inkább mérsékelnünk kellene-e a globális hatásunkat, vagy alkalmazkodnunk kellene-e az új körülményekhez (mitigáció avagy adaptáció), meg kellene tanulnunk rugalmasabban működni és gondolkodni, tisztelnünk és alkalmaznunk kellene a diverzitás alapelvét mint a megjósolhatatlan jövőhöz történő alkalmazkodás fő feltételét, meg kellene értenünk a jövőbeli forgatókönyvek határait és a preadaptáció lehetőségeit. Össze kell kapcsolnunk mindent, amit a tengeráramlásokról, halászatról, genetikáról, viselkedésről, légzésről, szénpumpáról és savasodásról tudunk. Ha mindezzel megvagyunk, jöhet még hozzá a nemzetközi kapcsolatok hálózata, a kereskedelem és a migrációs mintázatok, aztán egy csipetnyi pszichológia, szociológia és művészet, és már meg is mentettük a bolygónkat.

Ez mind tudományos kérdés. Kutatás és eredmények kellenek ahhoz, hogy dönthessünk. Megbízható eredmények, könnyen kommunikálható üzenetek, gazdaságilag elfogadható megoldási javaslatok és a tudományellenes szekták kiszorítása egyaránt szükséges ahhoz, hogy mindez sikerüljön, s a modern oktatás és a szabályozott tömegmédia segíthetné mindezt. Fontos lenne az is, hogy a média ebben partner legyen. Amikor vicces kedvű, szakmailag hiteltelen újságírók unalmukban „brit tudósok” eredményeiről adnak hírt, nem is sejtik, hogy ezzel mennyit ártanak. A „brittudósozás” persze viccnek elmegy, nem is rossz (pl. brit tudósok megállapították, hogy akinek nincs ikertestvére, annak már nem is lesz), de itt a mellékhatás nagyon veszélyes és erős: adófizető állampolgárok tömegei vannak meggyőződve arról, hogy a tudósok (főleg a britek) számolatlanul költik az adóforintjaikat masszív hülyeségekre. Egy demokráciában viszont ez már nem vicces, hiszen a nép hatalma dönt (már ahol).

Az imént vázolt probléma összefügg azzal is, hogy a bulvármagazinokból és a közösségi médiából tájékozódó és kiművelt tömegek kezdik elveszteni a tudományba vetett bizalmukat. Egyre többen gondolják, hogy pár poszt elolvasása után komoly vitapartnerei lehetnek egy tekintélyes professzornak, és efelől a legkisebb kételyük sincs. Egy tudóst folyamatosan kételyek gyötörnek, de legalábbis morfondírozni kényszerül: vajon ismeri-e mások legújabb eredményeit, vajon fel van-e vértezve a legújabb módszerekkel, vajon ismeri-e a legújabb adatokat, vajon új gondolatai valóban a sajátjai-e, vagy valaki már évtizedek óta dolgozik rajtuk. Ez az egészséges és igényes hozzáállás ma nemcsak hogy nem vív ki tiszteletet, hanem egyenesen bohócnak állítja be a tudósokat, akik még magukban sem bíznak (és akkor ugyan hogy tudnának menedzselni egy sokmilliós projektet?). A magabiztos és azonnal mindent tudó kubikos egybites tudománya látszólag hasznosabb és többet ér (vizeink állapotával kapcsolatban például a politikus legalább annyira számít a horgászok, mint az ökológusok véleményére). Az alapos és bölcs gondolkodás helyét átvette a gyors konzumhülyeség terjesztése. Kérdés, hogy ezért milyen mértékben felelősek maguk a tudósok, és milyen mértékben a közoktatás vagy bármilyen egyéb tényező. Ezt hamar ki kellene deríteni, mert ostoba viták helyett fontos és nehéz problémákat kellene megoldani, méghozzá sürgősen.

Megjegyzendő, hogy sok esetben egy-egy nagy formátumú kulcsjátékos is sokat tehet a tudományért. Trump elnök mérhetetlenül ostoba tudományellenes kirohanásai egyrészt ugyan polarizálták az amerikai társadalmat, másrészt viszont összességében mérhetően nőtt a tudomány iránti bizalom az országban. Hála az elnök úrnak, borzalomból valahogyan mégis bizalom épült 2025 közepére. Ennek ellenére nem merném állítani, hogy sok hasonló figurára lenne szüksége a mai világnak.

A tudomány azon kevés terület egyike, amelyben még stabilan bízhatunk, és sokat tud segíteni, ha jól működik. Itt azonban nagyok a kihívások, a társadalom többi alrendszerével egyetemben a tudományos világ is növekvő kihívások előtt áll. Ennek egyik oka a pénz, a másik a tömeg. Érdemes tehát azt is áttekinteni, hogyan működött, működik és fog működni a tudomány, melyek a kedvezőnek (és kevésbé kedvezőnek) tűnő folyamatok. Ha ugyanis ezt nem értjük, mint oly sok döntéshozó, újságíró vagy éppen csak átlagos polgár, akkor csupán adatok, eredmények és kutatási pénzek összevisszaságát látjuk, és nehéz megérteni, minderre miért van szükség.

Érdemes végiggondolni a lokális, helyben érvényes és a globális, általánosan érvényes tudás közti különbséget. Az élőlények tulajdonságai és a környezeti paraméterek egymáshoz történő illesztése az evolúció feladata, de a tudós is ezt teszi, amikor megpróbálja jellemezni, hogy egy adott élőhely mennyire kedvező vagy kedvezőtlen egy adott állatpopuláció számára. Ez az élőhely-alkalmassági elemzés (Habitat Suitability Analysis, HSA). Meg lehet például határozni, hogy Szlovénia területének hány százaléka alkalmas medvék élőhelyéül.3 Nyilván senki sem tudja ezt halálpontosan kiszámolni, de mégis pontosabb, mint azt mondani, hogy az erdőben vagy van medve, vagy nincs (megint az ominózus 50 százalék). Egy adott erdőcske (bocsánat: üzemterület) vadásza vagy erdésze persze nyilván meg van róla győződve, hogy a tudósok hiába számolgatnak, ő ezt úgyis jobban tudja. Néhány dolgot valóban jobban is tudhat (a lokális információkat), de nincs rálátása ezer meg ezer más tényezőre (a nagyobb skálájú mintázatokra), amelyeket viszont a tudomány integrál (erdészek és vadászok emiatt sokszor kerülnek konfliktusba tudósokkal). Ha csúcsforgalomban kell kimennünk a repülőtérre, akkor Kis Béla taxis valószínűleg hamarabb kiér velünk, mint Lewis Hamilton, de azért ne gondoljuk, hogy Béla jobban vezet, mint Lewis – egyszerűen csak jobban ismeri a saját városát, a helyi kerülőutakat. Mexikóvárosban Bélát megenné reggelire a forgalom, Monzában pedig kiszállna az első kanyarban. Persze Bélának van egy nagy fegyvere: sosem megy Mexikóvárosba vagy Monzába. Így abban a tudatban leheli majd ki a lelkét, hogy jobban vezetett, mint Hamilton.

Bár mind többen látják a globális problémákat és kihívásokat, és sokak számára egyre nyilvánvalóbb a tudomány szerepe, vannak lassító faktorok – emberi mivoltunk például ilyen. Egy gyermek bántalmazása sokunk számára zavaróbb, mint egy megcsonkított gorilla látványa, hiszen a gyerek mégiscsak ember, a saját fajunk kölyke – annak ellenére, hogy mi nyolcmilliárdan vagyunk, a gorilla pedig a kihalás szélén áll, tehát ökológiai szempontból azt kellene mondanunk, hogy nagyobb kár egy gorilláért, mint száz gyerekért. De ilyenkor nem ökológusként, hanem emberként gondolkodunk. Ez persze nem baj, ám nem árt tisztában lenni vele, hogy nincs egyenes út, a különböző szempontrendszerek között sokszor erős konfliktus feszül.

A klímaszkeptikusok egyik kedvenc érve szerint a klíma mindig változott, fajok mindig haltak ki, nincs ok a pánikra. A változások üteme viszont ma őrült gyors, ehhez pedig nehéz alkalmazkodni, és emiatt élünk egy általunk okozott tömeges kihalási időszakban. Ennek ellenére a fenti érveket nem lehet egy kézlegyintéssel elintézni, hiszen mégsem tartoznak a laposföld-színvonalú marhaságok közé. Valóban fontos foglalkozni vele, milyen volt régen a klímaváltozás üteme, továbbá a fajok kihalásának mértéke és mikéntje. Tényleg voltak korábban is tömeges kihalások. Meg kell értenünk, melyek azok a fajok, amelyeknek esetleg az ember közreműködése nélkül is lejárt volna az idejük. A teknősök, a hidasgyík és a pikkelykék már talán csak hatalmas mázlijuknak köszönhetően vannak köztünk, a papírforma szerint ki kellett volna halniuk. Nem tudjuk, de önmagában a klíma megváltozása és a fajok kihalása is benne van a pakliban. Pont emiatt nem is az a lényeg, hogy éppen mennyi a csapadék vagy mekkora egy ritka populáció mérete, hanem az, hogy maga a rendszer hogyan működik. Ha jól működik, és megmarad az ökológiai stabilitás, akkor akár havazhat is nyáron, és el is tűnhet a fajok fele. Elvben. De általában azért inkább azt látjuk, hogy a túl gyors változások további, dominószerű változásokat okoznak.

A könyv a tudomány szerepéről és annak sokak által alábecsült jelentőségéről szól, és amellett érvelek benne, hogy a tudományos eredmények sokat, nagyon sokat segíthetnek közös problémáink leküzdésében. Ennek ellenére látni kell, hogy mik a határok. Nem tudom, valaha is eljön-e majd az idő, hogy a rövidlátó, önös érdekek, a pénz szava, a hagyományok kritikátlan követése, a lustaság és a butaság valóban legyőzhetők lesznek. Nem kell, hogy a tudósok irányítsák a világot, nem kell valamilyen utópisztikus, technokrata Verne-regényt elképzelni, de azért több racionalitásra és bölcsességre lenne szükség. És ez nem látszik teljesülni, sőt távolodunk ettől az óhajtól. Így pedig inkább a Majmok bolygója vagy éppen a Mad Max felé tartunk. Nem lehetünk túl optimisták.

Kérdés viszont, miként képes a tudomány segíteni abban, hogy valahogy rendezzük viszonyunkat a bioszférával; hogy megint leülhessünk a társasjátékhoz, ahol a többi játékossal már eléggé megromlott a viszonyunk, hiszen minden körben rájuk borítottuk a táblát, ha valami nem úgy alakult, ahogy azt mi szerettük volna.

JEGYZETEK

1 Lenton: 2013

2 Delgado – Sanchez: 2025

3 Jerina et al.: 2003