Gyurkó Szilvia

KÖZTÜNK
JÁRNAK

A gyerekkori szexuális
bántalmazásról

© Gyurkó Szilvia, 2025

© Open Books, 2025

A szöveget lektorálták:
Merényi Dóra (traumaszenzitív tananyagfejlesztő),
Stáhly Katalin (pszichológus),
Rácz Dominika (jogász),
Vaskuti Gergely (pszichológus, kriminológus),
J. Vera (túlélő, tapasztalati szakértő)

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ferencz-Fehér Dorottya

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-618-9

Anyukámnak

Tartalom

Bevezetés

Hogyan figyelj magadra a könyv olvasása közben?

Mennyit tudsz a témáról?

1. FEJEZET
Gyerekek, kamaszok, fiatalok

2. FEJEZET
Az erőszak ezer arca

3. FEJEZET
Törvényi keretek

4. FEJEZET
Pedofil elkövetők

5. FEJEZET
Nem pedofil elkövetők

6. FEJEZET
De miért?

7. FEJEZET
Az áldozatok

8. FEJEZET
A bántalmazás traumája

9. FEJEZET
A szülők

10. FEJEZET
Az eljárás és a gyerek jogai

11. FEJEZET
Közösség és nyilvánosság

12. FEJEZET
Következmények és megelőzés

Zárszó – hogy mostantól jobb történetek kezdődjenek

Kedves Olvasó

Irodalomjegyzék

Bevezetés

„Amikor először beszélt róla, hogy mit csinált a nagyapja, nem akartam elhinni. Mármint tudtam, hogy hinnem kell neki, és hittem is neki, de belül végig az ment bennem, egy belső hang folyton azt mondogatta, hogy »ez nem lehet igaz, ilyen velünk nem fordulhat elő«. Olyan szépen éltünk, olyan jó volt minden, és annyi tervünk volt, hogy ez egész egyszerűen nem történhet meg. Ez a hang még akkor sem tűnt el, amikor már folyt a büntetőeljárás, és még azután sem, hogy a tárgyalóteremben végighallgattam a vallomásokat. Azt hiszem, még évekig gyászoltam, hogy a tökéletes világunk összeomlott, és hogy mi lettünk az a család, amit mindenki csak arról ismer az utcában, hogy itt volt pedofil a nagypapa.”

A gyerekekkel szemben elkövetett szexuális bántalmazás az emberek többsége számára egy távoli, nehezen elképzelhető jelenség, ami nagyon ritkán történik meg, és akkor is csak mások családjában fordulhat elő. Hiába mutatják azt a számok, hogy Európában minden ötödik gyerek érintett a szexuális visszaélés valamilyen formájában, ez a közvélekedés szilárdan tartja magát. Nem beszélünk a témáról. Egy iskolai osztályban, a szomszédaink között, a munkahelyen több olyan ember is lehet, aki átélt bántalmazást, tehát jó eséllyel mindannyian ismerünk érintett gyereket, nőt vagy férfit, de csak ritkán tudjuk róluk, hogy min mentek keresztül. Az esetek többségében a hallgatás fala veszi körül őket, és társadalmi szinten is tabuk hosszú sora akadályozza, hogy nyíltan és őszintén lehessen beszélni a témáról. Miközben tudjuk, hogy ez a rejtőzködés és rejtettség a bántalmazóknak és segítőiknek kedvez, az áldozatokat viszont nehéz és gyötrelmes helyzetbe hozza. Ha pedig mégis napvilágra kerül a bántalmazás ténye, akkor előítéletek és nemritkán áldozathibáztató mondatok nehezítik a túlélők{1} és családjuk helyzetét.

Amikor a kétezres évek elején először találkoztam a gyerekekkel szembeni szexuális erőszak témájával, még kevés kutatás, publikáció és irodalmi alkotás foglalkozott a kérdéssel. A helyzet azóta megváltozott. Egyes becslések szerint az ezredfordulóhoz képest 2020-ra 400 százalékkal nőtt a médiában a kapcsolódó cikkek száma. Sokkal több eset kerül napvilágra, mélyebb és alaposabb tényfeltáró munkák születnek, és a tudományos kutatások is növekvő számban szolgáltatnak adatokat arról, hogy mi jellemzi az áldozatokat, az elkövetőket, a bántalmazási helyzeteket, és nem utolsósorban, hogy hogyan hat a bántalmazás az áldozatokra és a környezetükben élőkre. 2025-re már az új típusú elkövetési magatartásokról is egyre többet tudunk: hány gyereket, hogyan veszélyeztet az online szexuális bántalmazás. Joggal örülhetünk az ismereteink bővülésének, miközben mindig szem előtt kell tartani, hogy egy olyan jelenség kapcsán, ahol ennyi a tabu, az elhallgatás, és ilyen sok eset marad rejtve akár örökre is, a valóság megismerésének mindig lesznek korlátai.

Egyrészt van tehát egy egyre gyarapodó közös tudás, ami segíthetne hatékonyabban megelőzni a gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazásokat és sikeresebben felvenni a harcot a különböző elkövetési magatartásokkal szemben, másrészt viszont van egy elképesztően lassan mozduló, alig-alig változó társadalmi attitűd, ami félreértéseken, hamis képzeteken és évszázados tabukon és tévedéseken alapul, és mind a mai napig akadályát jelenti annak, hogy ténylegesen kevesebb visszaélést kövessenek el gyerekekkel szemben.

Amíg például azt hisszük, hogy csak lányok válhatnak áldozattá, hogy erőszakos idegenek követnek el ilyesmit, és hogy mi nyilván azonnal felismernénk egy bántalmazót, addig elég könnyű dolga van az elkövetőknek. Főleg, ha azt gondoljuk – és a jogszabályok meg a társadalmi normák szintjén is ezt képviseljük –, hogy a gyerekek számára az jelenti a legbiztosabb védelmet, ha nem beszélünk velük a szexualitásról és a bántalmazásról, mondván, „ne fessük az ördögöt a falra”, a legjobb ezzel a témával egyáltalán nem foglalkozni. Az így vélekedők számára itt a könyv elején rögtön van egy rossz hírem: súlyos tévedésben vannak. Az ördögnek mindegy, hogy készül-e róla falikép, vagy sem, aktívan ténykedik. Nekünk viszont kutyakötelességünk néven nevezni őt, fellépni ellene, és mindent megtenni azért, hogy az áldozatai megértést, elfogadást és megfelelő segítséget kapjanak.

Jelenleg azonban ebből a három dologból komoly hiány mutatkozik a magyar társadalomban. Pedig ha valamivel kapcsolatban széles körű konszenzus van, akkor az az, hogy a gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazás megengedhetetlen. Olyan furcsa ellentmondás ez, ugye? Nem hiszem, hogy lenne olyan ember, aki nyilvánosan vitatná azt a megállapítást, hogy a gyerekkel szembeni szexuális erőszak bűn, miközben ha elkezdünk arról beszélgetni, hogy hol kezdődik a szexuális visszaélés, kik követhetik el, hogyan lehet fellépni ellene, akkor már egy sokkal árnyaltabb képet kapunk.

Az egyértelmű, megkérdőjelezhetetlen kiállás és társadalmi konszenzus arra vonatkozik, hogy pedofilok ne erőszakolják meg a gyerekeket. Azzal kapcsolatban, hogy egy sikeredző megfogdoshatja-e egy tanítványa fenekét, miközben „korrigálja a mozdulatát”, már nagyobb bizonytalanságot tapasztalhatunk. Egyáltalán szexuális visszaélésnek számít ez? Mit lehetne tenni? Hiszen nem lenne jó, ha a tehetséges gyerek azért esne ki a csapatból, mert „kényeskedik”.

Ha ismert (és elismert) az elkövető, ha a szexuális visszaélést nem fizikai erőszakkal, durva kényszerítéssel követik el, és az egész helyzet nem látványosan démoni, akkor sokkal, de sokkal tisztábban megmutatja magát a probléma: valójában milyen keveset tudunk a gyerekekkel szembeni szexuális visszaélések valódi természetéről, és ez mennyire akadályozza, hogy bántalmazásmentes, biztonságos közegeket teremthessünk számukra.

Ezzel a könyvvel egyrészt az a célom, hogy a lehető legegyszerűbben és közérthetően beszéljünk erről a jelenségről, és kialakuljon egy közös nyelv, amin érdemi párbeszéd indulhat. Hogy hatékonyabban tudjunk kommunikálni az áldozatokkal, túlélőkkel, és jobban ismerjük az elkövetőket és a bántalmazásokat. Másrészt az is célom, hogy a gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazások valódi természetét és jellemzőit is megmutassam, felvéve a harcot a kártékony tabukkal és tévhitekkel szemben. Nem utolsósorban pedig szeretném meggyőzni az embereket (és rajtuk keresztül a döntéshozókat), hogy sokkal többet kell tennünk azért, hogy a gyerekáldozatoknak megfelelő segítő és támogató rendszerek, ingyenesen igénybe vehető, a szükségleteik szerint kialakított, jó minőségű ellátórendszer épüljön ki az ország teljes területén.

Soha nem készült volna el ez a könyv, ha nem vagyok abban a szerencsés helyzetben, hogy az ESZTER Alapítványban{2} dolgozhatok, és ha nincsenek azok a fantasztikus szakemberek, akik segítettek abban, hogy jobban megértsem a gyerekekkel szembeni szexuális erőszak valódi természetét, és a munka során jól tudjak kapcsolódni mind a szakemberekhez, mind magukhoz a gyerekekhez és családtagjaikhoz. Ezt ezúton is hálásan köszönöm nekik, és igyekszem a könyvben felhasznált idézetekben méltó emléket állítani történeteiknek és küzdelmeiknek.

A könyv megírásának ezeken túl volt még egy, sokkal szubjektívebb oka is. Amikor 2002-ben először találkoztam a témával, az egész elképesztőnek tűnt, és rengeteget tanultam. Ha nem lenne furcsa a szóhasználat, azt is mondanám, hogy imádtam ezt a munkát, miközben a leggyakoribb kérdés, amit szakemberek és barátok is feltettek, ez volt: „Hogy bírod?”. A rövid válaszom erre évekig az volt, hogy nem vagyok egyedül, egy csapatban dolgozom, van pszichológusom, és azt érzem, igazi segítséget nyújthatok, azt élem meg, hogy hasznos lehetek, és így van értelme elviselni a szörnyűségeket. Ráadásul én magam nem vagyok érintett, így nem rakódnak rá saját élmények és érzések a szakmai munkámra, ami szintén könnyít a helyzeten. Ezt válaszoltam évekig, majd miután eljöttem az ESZTER-ből, és már közvetlenül csak nagyon ritkán dolgoztam áldozatokkal, egyszer csak kiderült, hogy az anyai nagymamám érintett volt. Gyerekként szexuálisan bántalmazták. Ma már azt gondolom, hogy nem a véletlen vitt erre az útra, és nem pusztán a tanulásvágy miatt köteleződtem el a gyerekekkel szembeni szexuális visszaélések problémája mellett, hanem mert dolgom volt ezzel. Ez a könyv a nagymamámnak (is) igazságot szolgáltat. Az ő unokájaként is írom.

A könyv egyes fejezetei a gyerekekkel szemben elkövetett szexuális bántalmazások legfontosabb dimenzióit veszik sorra, olykor konkrét esetek és az érintettek gondolatainak segítségével. Ezek nem szó szerinti idézetek, és egyes részleteket megváltoztattam annak érdekében, hogy ne legyenek felismerhetőek a valódi szereplők.

A téma megköveteli a tiszta beszédet és a szembenézést. Ennek szellemében írtam, azzal a meggyőződéssel, hogy csak akkor tudjuk jól és hatékonyan képviselni a zéró toleranciát a gyermekekkel szembeni szexuális visszaélésekkel szemben, ha nem kendőzzük el a valóságot, ha valódi tudással rendelkezünk róla, és tényleg értjük és érezzük, mit jelent, hogyan hat és miként mutatkozik meg a gyerekekben, az intézményeinkben és a társadalmunkban. Egy kolléga egyszer úgy fogalmazott:

„Amikor elkezdtem dolgozni, azt gondoltam, ezek az ügyek kivételesek. Ma már azt érzem, gyakorlatilag mind érintettek vagyunk valamilyen módon. Ezért az egész világ jobb hely lehetne, ha nagyobb szeretettel, elfogadással és megértéssel fordulnánk a szexuális bántalmazások áldozatai felé, és több, valódibb segítséget nyújtanánk nekik.”

A gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazásnál kevés szomorúbb és megrendítőbb témát tudok elképzelni, én mégis ezen a területen szereztem leginspirálóbb és legfontosabb szakmai tapasztalataimat. Legyen szó bátorságról, kiállásról, reményről vagy kitartásról, a bántalmazások áldozatai és családtagjaik jutnak eszembe. Köszönöm nekik, hogy bizalommal voltak irántam, és engedték, hogy ebben a nagyon nehéz szakaszban ott lehessek velük. Persze nem szeretném romanticizálni ezt az egészet. Volt itt rendesen kétségbeesés, szomorúság, düh és csalódottság is. Nemhiába éreztem úgy kilenc év után, hogy muszáj abbahagyni az áldozatokkal való közvetlen munkát, és egy kicsit távolabb menni. De a dolgok még ezen a területen sem feketék vagy fehérek. Nagyon sok minden egyszerre igaz, és mind az érintetteknek, mind a segítőiknek egyaránt fontos látni az átmeneteket, az egymásnak időnként ellentmondó tényeket (például hogy minden együttérzés és jó szándék mellett is mennyire nem könnyű egy szexuális bántalmazás miatt traumatizált gyerekhez kapcsolódni). Ezért is éreztem fontosnak, hogy miközben ez a könyv alapvetően nem szakembereknek szól, egy fejezetet arról is írjak, ami a saját munkámra reflektál, és azon keresztül próbál más segítő szakembereknek tanácsokkal szolgálni. Ha egy érintett az őt támogató szakembernek odaadja ezt a könyvet, talán könnyebben találnak utakat egymáshoz.

Végezetül még egy megjegyzés: a könyv a gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazásról szól, de a tárgyalt cselekmények nagy része felnőttekkel is ugyanúgy megtörténhet, és nagyon sok tekintetben hasonlóan hathat rájuk. Ezért abban bízom, hogy a könyv azoknak is segítséget nyújthat, akik nem gyerekként, hanem később váltak áldozattá, és keresik annak lehetőségét, hogy megértsék, valójában mi is történt velük, miért érzik úgy magukat, ahogyan, és hogyan lehetnének jobban.

Hogyan figyelj magadra a könyv olvasása közben?

Erről a témáról olvasni nem könnyű. Akár érdeklődésből vette le valaki a könyvet a polcról, akár azért, mert valamilyen módon érintett, a szexuális bántalmazás témája felkavaró. Az olvasás akár fizikai tüneteket is okozhat: összeszorulhat a gyomor, megfeszülhetnek az izmok, felgyorsulhat a légzés, megváltozhat a hőérzet. Nem túlérzékenység vagy a gyengeség jele, ha valaki így reagál. Sőt. A lehető legtermészetesebb, hiszen nem történt más, mint hogy az agy automatikusan reagált egy olyan hatásra, amit emlékként vagy tudásként hozzákapcsol a veszély érzéséhez. Ezért produkálhatjuk a fenti stressztüneteket olvasás közben, és ezért fontos, hogy ezeket komolyan vegyük. Ilyenkor álljunk meg, lélegezzünk mélyeket, figyeljük meg a környezetünkben lévő dolgokat és a testi érzeteinket, nyugtassuk meg magunkat, és tudatosítsuk, hogy biztonságban vagyunk, nincs veszély. Teljesen rendben van ezt a könyvet nagyon lassan olvasni, időről időre félretenni, vagy ide-oda ugrálni benne. Azért vannak a fejezetek felosztva rövid, jól elkülönülő alfejezetekre, hogy könnyebb legyen megállni az olvasásban.

Mindent lehet és szabad, ami segít olvasás közben is jól lenni.

Az is előfordulhat, hogy olvasás közben jön elő egy rég elfojtott emlék, vagy más miatt tudatosul az olvasóban, hogy ő (vagy egy hozzá közel álló személy) érintett lehet – ilyen esetben különösen fontos keresni egy olyan bizalmi embert, akivel beszélhetünk, és természetesen minden esetben érdemes lehet szakembertől segítséget kérni.

Mennyit tudsz a témáról?

Az elmúlt évek során azt tapasztaltam, hogy az emberekben nagyon sok téves elképzelés él a gyerekekkel szemben elkövetett szexuális bántalmazásokról. Ha van kedved, kezdd egy teszttel ezt a könyvet a témával kapcsolatos legalapvetőbb tényekről.{3}

1. A gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazások hány százalékát követik el olyanok, akiket a gyerek ismer?

a) 10%

b) 50%

c) 90%

2. A gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazás hány gyereket érint Európában?

a) Minden ötödik gyereket.

b) Minden tizedik gyereket.

c) Minden századik gyereket.

3. A gyerekekkel szembeni szexuális bántalmazási ügyek hány százalékában kerül sor büntetőeljárásra?

a) 70%

b) 30%

c) 10%

4. Hány éves korukban vannak a gyerekek a legjobban kitéve a szexuális bántalmazás veszélyének?

a) 6 éves kor alatt

b) 6 és 12 éves kor között

c) 12 és 18 éves kor között

5. A fiúk vagy a lányok válnak gyakrabban áldozatává szexuális erőszaknak?

a) Az áldozatok kb. kétharmada lány, egyharmada fiú.

b) Fele-fele arányban érintettek a fiúk és a lányok.

c) Az áldozatok 10%-a fiú.

6. Hol történik a gyerekekkel szembeni szexuális visszaélések legnagyobb része?

a) Az iskolában.

b) Otthon.

c) Az utcán vagy a gyerek számára idegen helyen.

7. A gyerekekkel szembeni szexuáliserőszak-cselekményeket hány százalékban követik el pedofilok?

a) 100%

b) 65-70% felett

c) 10% alatt

8. Az interneten becslések szerint hány, gyerekekkel szembeni szexuális erőszakról készült felvétel (közkeletű nevén gyermekpornográfia) található?

a) 5 millió

b) több milliárd

c) 100 millió

9. A szexturizmusnak (amikor valaki azért utazik egy külföldi országba, mert ott legálisan vagy következmények nélkül létesíthet szexuális kapcsolatot gyerekekkel) mi a legkedveltebb célállomása?

a) Brazília

b) Thaiföld

c) Hollandia

10. A magyar gyerekek közül különösen sok válik emberkereskedelem áldozatává itthon és külföldön. Mi a legerősebb kockázati tényező?

a) Ha a gyerek korábban szexuális bántalmazás áldozatává vált.

b) A szegénység.

c) Ha a gyerek a családján kívül, állami gondoskodásban él.

A tesztben szereplő kérdésekre a helyes választ a könyv egyes fejezetei tartalmazzák, részletes elemzéssel, magyarázattal együtt, de akiből már itt előtört a kíváncsiság, a lábjegyzetben megtalálja a válaszokat.{4}

1. fejezet

Gyerekek, kamaszok, fiatalok

Kezdjük azzal, hogy a gyerekekkel szembeni szexuális erőszak fogalma alá nagyon sokféle jelenség tartozik – olyanok is, amelyek során a felnőtt egy ujjal sem ér hozzá a gyerekhez. Sőt, olyanok is, amelyeknél a gyerek a saját áldozattá válásával csak felnőttkorban szembesül. Nem csak az tartozik az erőszak körébe, ha valaki a gyerekkel szembeni fizikai erejét használja tette elkövetéséhez. Erőszaknak számít az érzelmi manipuláció, a zsarolás, a verbális erőszak, a meggyőzés és a kényszerítés is.

Az emberek többsége felnőtt elkövetőkre gondol, de sokszor egy másik gyerek vagy fiatal a bántalmazó. A kortárs gyerekek közötti szexuális cselekmény is erőszaknak számít, ha az egyik gyerek hatalmat gyakorol a másik felett. Más definíció szerint ha az egyik gyerek legalább 5 évvel idősebb a másiknál, akkor ezt a hatalmi helyzetet alapból feltételezzük.{5}

A hatalmi helyzet megvalósul, ha a gyereknek olyat kell tennie, amit nem szeretne, vagy el kell tűrnie, hogy valaki olyat tegyen vele, amit nem szeretne, vagy nincs abban a helyzetben, hogy el tudja dönteni, akarja-e, hogy valami megtörténjen vele, vagy sem (például mert nincs elég információja, vagy mert megtévesztik).

Szintén szexuális erőszaknak számít, ha valaki mutogatja magát egy gyereknek, pornót nézet vele, vagy nyílt szexuális aktust folytat a jelenlétében. Mivel a pubertáskor előtt a gyerekek érdeklődése alapvetően nem szexuális, ezért bántalmazó magatartásnak számít, ha valaki átszexualizálja a gyerekkel való kommunikációját: olyan utalásokat tesz, beszédmódot használ, olyan kétértelműségeket hoz be a gyerekkel való szóbeli vagy írásos kommunikációba, amelyek megértéséhez nem áll rendelkezésére tudás, tapasztalat, és nyilvánvalóan az ez irányú érdeklődése sem adott és aktív.

Az online tér, a közösségi média, a digitális kommunikáció még nagyobb teret nyitnak. Sajnos sok potenciális elkövető kihasználja az internet biztosította névtelenség, arctalanság lehetőségét – a gyerekek pedig nem tudják, hogy aki ismeretlenül rájuk ír, kapcsolatba lép velük, hiába mondja magáról, hogy 12 éves, és Annának hívják, valójában lehet, hogy 52, és az ismerősei Lajos bácsinak szólítják.

A gyerekekkel szembeni szexuális erőszak sokkal gyakrabban megtörténik, mint azt az emberek feltételezik. Ma már az egyik legkomolyabb egészségügyi kockázatot jelentő gyermekkori eseményként tartják számon. A rövid és hosszú távú hatásai különösen komolyak, összetettek, és mivel a társadalomban mind a mai napig tabuként kezelik, ezért a segítség és támogatás nélkül maradt áldozatok száma különösen magas. Nekik sokszor teljesen egyedül kell megküzdeniük azzal, amit átéltek.

Ki számít gyereknek?

Arra a kérdésre, hogy ki számít gyereknek, egyrészt egyszerű a válasz, másrészt bonyolult. Minden 18 éven aluli személy gyereknek számít az 1991 óta Magyarországon is hatályban lévő Gyermekjogi Egyezmény szerint, ezért a munkámban mindenkit, aki 18 éven aluli, gyereknek tekintek. Ezt azért írom ilyen furcsán, saját gyakorlatként, mert egyrészt ha valaki 16 és 18 éves kora között házasságot köt, akkor a jog által nagykorúvá válik (nem gyerek többé), másrészt a magyar jogszabályok 12 éves kortól már lehetővé teszik beleegyezéses szexuális kapcsolat létesítését 18 éven aluliakkal, egy 14 éves pedig életkori korlátozás nélkül, bárkivel jogszerűen szexelhet.

A jogszabályok tehát azt mondják, hogy bár főszabály szerint minden 18 éven aluli gyereknek számít, megilleti a gyerekeknek kijáró védelem, támogatás, különleges jogok, de ha szexuális kapcsolatokról van szó, egy 12 éves már úgy hozhat döntést, mintha felnőtt lenne, egy 16 éves pedig egy élethossziglanra szóló kapcsolatot is létesíthet. Megjegyzem, egy 12 éves nem mehet be egyedül (felnőtt kíséret nélkül) az állatkertbe, nem nézhetne meg egy akciófilmet a moziban, és szülői hozzájárulás nélkül se egy osztálykiránduláson, se egy koncerten nem vehetne részt, de a jogalkotó azt gondolta, hogy azzal kapcsolatban, hogy kivel létesít szexuális kapcsolatot, képes megfelelő döntést hozni.

Szerintem ez a szabályozás döbbenetes – főleg annak fényében, hogy miközben a jog szexelni engedi a gyerekeket (azaz: nem lép fel azzal szemben, ha valaki egy gyerek befolyásolhatóságát, érzelmi éretlenségét és belátási képességének korlátozottságát kihasználva úgy manipulálja, hogy szexuális kapcsolatot létesítsen vele), nem biztosítja, hogy a gyerek megfelelő ismeretekkel, tudással, felkészültséggel rendelkezhessen a saját testével, szexualitásával kapcsolatos kérdésekben. A minőségi szexuális edukáció, nemi nevelés fájóan hiányzik a magyar gyerekek életéből mind családi, mind intézményi (óvodai, iskolai), mind pedig közösségi szinten.

A megismételhetetlen gyermekkor

Társadalmilag is abban a furcsa helyzetben vagyunk, hogy egyrészt átszexualizáltak a hétköznapjaink: a meztelenség, a testiséggel kapcsolatos provokáció, az intimitás határainak átlépése mindennapi gyakorlattá vált a tévéműsorokban, a médiatartalmakban, az interneten, a közéleti szereplők társas eseményein, másrészt viszont továbbra is tabusítva van a szexualitás nagy része és még inkább a szexualitással való visszaélés. A gyerekek is abban a fizikai és virtuális valóságban élnek, amit mi teremtettünk köréjük, és ebben a világban bizony rengeteg a szexualizáló és az intimitást relativizáló tartalom a celebek „meztelenruhájától” kezdve a valóságshow-kon át a szabadon és ingyenesen elérhető internetes pornóig. Ilyen közegben lemondani arról, hogy a gyerekeket tudatosan neveljük a szexualitással kapcsolatos kérdésekben, egész egyszerűen felelőtlenség, és talán még nagyobb felelőtlenség az online térben és a valóságban is jelen lévő szexuális bántalmazások témájának tabusítása.

Ugyanis nemcsak az számít, hogy hány éves korig tart a gyerekkor, hanem az is, hogy ez az időszak hogyan telik, mi történik életünk első 18 évében. Ez egy kitüntetett és kiemelt időszak, amely során tanuljuk az életet, önmagunkat, a másokhoz való kapcsolódást. A gyerekkori élmények és tapasztalatok mélyre mennek, és alapvető építőköveivé válnak a felnőtt életünknek, ezért, ha úgy tetszik, a gyerekkor életünk végéig tart – az ekkor szerzett jó és rossz élmények mindvégig elkísérnek minket, ezekből táplálkozunk.

{1} A kötetben a túlélő, áldozat és érintett kifejezéseket egyaránt használom. A magyar szaknyelvben leginkább az áldozat terjedt el, ugyanakkor a nemzetközi gyakorlatban hangsúlyosan jelen van a túlélő (survivor) használata is, mivel sok érintett felnőttként így határozza meg önmagát, elutasítva a pusztán passzivitást sugalló áldozat szót. A megfelelő szavak megválasztása tehát nem csupán nyelvi, hanem pszichológiai és társadalmi jelentőségű kérdés, amelyről Magyarországon mindeddig kevés nyilvános szakmai vita zajlott. A gyerekáldozat kifejezést az e-nyelv.hu ajánlására írjuk egybe.

{2} Erőszakos Szexuális Támadást Elszenvedettek Rehabilitációjáért; a szervezet jelenleg nem működik aktívan.

{3} Az ötletet Hans Rosling Tények című könyvéből merítettem (Libri Kiadó, 2018, ford. Sóskuthy György).

{4} 1c, 2a, 3c, 4b, 5a, 6b, 7c, 8b, 9a, 10b.

{5} Két óvodás kölcsönös kíváncsiskodása és kutakodása, hogy kinek mi van a bugyijában, nadrágjában, alapvetően nem jelent szexuális bántalmazást. Ha viszont a felnőttek rosszul reagálnak, és megszégyenítik a gyerekeket, vagy belemagyaráznak valamit a helyzetbe, ami eredetileg számukra nem volt benne, akkor ez az ártatlan tett átalakulhat a gyerekek megélésében szexuális és bántalmazó szándékú cselekedetté. Ezzel a témával bővebben külön fejezet foglalkozik.