Ulrike Fuchs

EGY
CUKRÁSZDA
BUDÁN

Fordította

Blaschtik Éva

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ein Café in Budapest, Piper Verlag, 2025

© Piper Verlag GmbH, München, 2025

Hungarian translation © Blaschtik Éva, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Borítókép © Ildiko Neer / Trevillion Images;
ullstein bild / brandstaetter images / VHS-Archiv /
Öst. Volkshochschularchiv and shutterstock.com

Borítóterv © t. mutzenbach design, München

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-600-4

1

Buda, Magyarország
1867. február

– Azt már nem! – fortyant föl Müller Antal cukrászmester kezét dühödten ökölbe szorítva, hogy a világos tészta csak úgy spriccelt az ujjai közül.

– Na de papa!

A cukrászmester mély levegőt vett, kiengedte az ujjait, és gondosan visszasimította a tésztát a sütőformába, akár egy oroszlán, amelynek vad természetét mintegy varázsszóra megzabolázták. Róza homlokát ráncolva nézte az édesapját, hiszen ez az omlós tészta igen érzékeny volt. Vajon min izgatta föl magát ennyire? Minden sütőmester Dunán innen és túl táncra perdült volna örömében ahelyett, hogy így megnyomorítsa a drága tésztát.

– De hát miért nem? Megtiszteltetés…

– Megtiszteltetés? Azt mondod, megtiszteltetés? – kiáltott föl Antal két karját az égnek lökve, hogy csak úgy repült a levegőben a süteménytészta, és kis csomókban a falra meg a plafonra tapadt.

Róza ijedten hátrébb lépett, a nagy munkaasztal mögé.

– Mi történt? – Az ajtóban a mester felesége állt, akit mindenki csak Kittinek hívott.

– Méghogy megtiszteltetés! Megtiszteltetés az átkozott Habsburgoknak sütni! – ordította Antal magánkívül. – A saját húsom és vérem! – Mutatóujjával vádlón Rózára bökött, aki édesanyja háta mögött keresett menedéket.

– Nem megmondtam, hogy előbb én beszélek apáddal, te buta leány? – sziszegte Kitti. – Kifelé! – Fejével az ajtó felé intett, a lánya pedig sietve kisurrant.

– Megtiszteltetés! – fújtatott Antal, és lapátkezével az asztallapra támaszkodott. Kimerültnek látszott. Kitti megkerülte a súlyos tölgyfa asztalt, engesztelőleg férje karjára helyezte a kezét, és az arcát a vállához tette. A cukrász medvényi ember volt, ám az ilyen pillanatokban nem látszott rajta a kora. Több mint hatvan évet számlált Antal, hússzal többet a feleségénél, és még hússzal többet a lányánál.

– Régen volt már, ezt ő nem érti – mondta Kitti halkan.

– Értenie kéne.

– A fiatalok a mában élnek. És ma más idők járnak.

– Méghogy megtiszteltetés! – Szinte köpte a szót. – Ugyan. Kegyelemkenyér volt, amit adott, nem szabadság.

– De azért most jobb, mint volt, nem?

Antal a nejére sandított.

– És te megelégedsz ezzel?

– Az első lépés a helyes irányba. – Kitti vetett egy pillantást a formában meg a falon pihenő tésztára, és megcsóválta a fejét. – Gyere, forró a kemence, ebből már csak egyszerű embereknek való tészta lesz.

Antal bűntudattal telve követte a felesége tekintetét, és hozzálátott, hogy összeszedje a csomókban szétszóródott tésztát az asztalról, miközben Kitti hozott egy rongyot, hogy letörölje a falat.

– Miért nem vártad meg, hogy édesanyád megkérdezze?

Ruszwurm Vilmos, a cukrászmester újdonsült segédje lisztet mért ki üvegbögrékbe.

Róza lerogyott egy hokedlira az ajtó mögött.

– Egyszerűen nem értem, miért ellenzi ennyire. Mintha sértés volna.

– Úgy látszik, az.

– De hát amúgy is sütünk a császári udvarnak. És Sisi császárnénak.

– Az más.

– Miért volna más? Te nem szeretnél a koronázásra sütni?

Kihívóan nézett Vilmosra. Persze hogy a legény is szeretett volna sütni a koronázásra, és Róza pontosan tudta ezt! Végtére is a felkérés óriási megtiszteltetés, kitüntetés, a kemény munka és a kimagasló mesterségbeli tudás elismerése volt.

Majdnem olyan, mintha magát a mestert és az üzletét koronázták volna meg. Az édesapja azonban máshogyan látta. 1848-ban azért harcolt, hogy Magyarország megszabaduljon az osztrák császártól, és mindenki tudja, ez hogy végződött. De változtak az idők. Ferenc József császár kénytelen volt visszaállítani a magyar országgyűlést. És ha a császár fejére helyezik a magyar Szent Koronát, és elődeihez hasonlóan Magyarország királyává koronázzák, akkor a nemzet már nem pusztán a Habsburgok területe lesz. Az újságok tele voltak ezzel. Andrássy grófot éppen kinevezték Magyarország miniszterelnökévé, ám a nacionalistáknak ez nem volt elég, Müller Antal pedig közéjük tartozott.

Megszólalt a csengettyű a boltajtó fölött. Róza fölkelt, végigsimított a kötényén, és előrement a boltba.

– Szervusz, Ildikó! – köszöntötte a barátnőjét.

Vilmos kidugta a fejét a hátsó műhelyt az üzlettől elválasztó függöny mögül.

– Jó reggelt kívánok!

– Jó reggelt, segéd úr!

– Milyen hírekkel szolgál ma a mi udvari tudósítónk? – kérdezte Róza, miközben Ildikó átnyújtotta neki a megrendelést tartalmazó cédulát. Nem kevés vevő vásárolt süteményt és péksüteményt elvitelre, és Müller Antal sokat dolgozott megrendelésre is. A Müller család cukrászműhelye híres volt termékeik finomságáról és jó minőségéről. A hozzá tartozó kis cukrászda ugyan nem vehette föl a versenyt hely tekintetében Pest nagy kávéházaival, de mindig jól ment, ami nemcsak a süteményeknek, hanem a kellemes, családias légkörnek is köszönhető volt. Már gondolkodtak rajta, nem kellene-e áttörni a falat, hogy a szomszéd helyiségben további asztalokat és székeket állítsanak föl. Ildikó letette a kosarát az egyik szabad székre.

– A várpalotában szép lassan teljesen megkergülnek, gondolhatjátok. Minden vászonneműt lecserélnek. De tényleg mindet. Meg a gyertyákat is, akkor is, ha még jók, és hadd ne mondjam el, mi van az ezüsttel. És mindezt a folyamatban lévő építési munkálatok közepette!

– De hát sosem lehet tudni, hová téved be a felséges pár! – játszotta az aggodalmaskodót Róza. – A végén még találna a császárné egy ferde gyertyát!

– Vagy, ne adj’ isten, egy foltot.

Jót nevettek.

– Egy foltot még csak megbocsátana őfelsége, de egy reggelit Magyarország legjobb cukrászdájának fodormentás rudacskája nélkül aligha! – kapcsolódott be Vilmos is.

– Na, ez igaz! Kaphatok belőle?

Róza megrázta a fejét, és az édesapjára gondolt, ahogyan dühödten szétnyomta a tésztát. De el kellett űzni hirtelen támadt aggodalmát.

– Nem, ma nincsen. Azt általában péntekenként sütünk. Mindenképp időben szóljál.

– Biztosan megteszik a vár konyhájáról.

Róza bólintott. Már majd kibújt a bőréből, úgy örült.

Mindig szép volt, amikor a császári pár Budára látogatott. Mindent kiglancoltak és szépen elrendeztek. Miközben a közigazgatás főleg a Duna másik oldalán, Pesten volt, a vár Budán állt, mindössze egysaroknyira az ő cukrászdájuktól. Voltaképpen már nem volt igazi vár, legalábbis nem olyan, amilyennek egy lovagvárat elképzelnénk. A múltban már többször leégett. Ameddig Róza vissza tudott emlékezni, állandóan építkezés folyt a várpalotán, a folyó fölé magasodó császári székhelyen. Mindig egy kicsit nagyobb és szebb lett. Szemlátomást ugyanúgy, mint az udvartartás, az is mintha folyton csak bővült volna. Róza a legjobban a császárnénak örült. Mintha egy másik világról való angyal lett volna, olyan szeretetre méltó volt. Pompás ruhákban, káprázatos ékszerekkel! Róza alaposan végigtanulmányozta az Erzsébet császárnéról megjelent összes újságbeszámolót.

– Van valami híred Bécsből?

– Nincsen, az udvari tudósító kénytelen csalódást okozni, ma még nem érkezett levél – rázta meg a fejét Ildikó.

– Akkor Róza napja el van rontva – állapította meg Vilmos síri hangon.

– Te menj inkább vissza a műhelybe, és tedd a dolgod, mielőtt édesapa rajtakap!

Vilmos elegáns mozdulattal meglengette nem létező kalapját a két fiatal hölgy előtt, majd eltűnt a hátsó helyiségben.

– Végre nyugodtan fecserészhetünk! – állapította meg Róza, és lezárta az utolsó diós süteményes zacskót.

– Ugyan, a Vilmos nem zavar.

– Téged. Nekem egész nap együtt kell lennem vele!

Ildikó fölnevetett, majd sajnálkozva megingatta a fejét.

– Sajnos ma nincs időm fecsegni. Édesanyának annyi a dolga, hogy nekem kell helytállnom otthon.

Ildikó családja többféle módon is kapcsolatban állt a császári udvarral. Édesapja a zenekarban játszott, és most a híres Liszt Ferenc Koronázási miséjét próbálták éppen, amit a zeneszerző külön erre a nagy eseményre komponált, és amelyen Liszt, mint Szép úr beszámolt róla, folyton javítgatott még ezt-azt. Szépné asszony a magyar udvartartás egyik kulcsárnéja volt, amikor a császári pár Budán tartózkodott. Ildikó nénikéje az udvari varroda alkalmazásában állt, egyik unokafivére pedig apród volt, egy másik meg az istállóban dolgozott. Aki Rózának és Ildikónak azonban a legfontosabb volt, az Blanka kuzin: Blanka Ferenczy Idának, a császárné felolvasónőjének volt a segédkomornája! Blanka tehát egész közel volt a fenségekhez, legalábbis olyan közel, amennyire az afféle mezei halandók számára, mint Szépné vagy Müllerné csak lehetséges. És mivel Ferenczy asszony Sisi császárné belső köréhez tartozott, Blanka elfoglaltsága nemcsak arra az időre korlátozódott, amikor a felséges pár Budára látogatott, hanem az udvartartással együtt oda ment, ahová az utazást kedvelő császárné csak vágyott. Ezekről az utazásokról mindig részletes levélben számolt be Ildikónak, s így Rózának is, akik sóvárogva vártak minden hírt.

– Esetleg elkísérnél egy darabon? – állt elő a javaslattal Ildikó, amikor fölvette a kosarát, és kockás vászonkendővel letakarta a süteményes zacskókat.

Róza azonban kénytelen volt sajnálkozva megrázni a fejét.

– Nem, ma nem. Itthon kell tartanom a frontot. Anya hátul van. – Róza a háta mögé vetett egy pillantást. Rendes esetben most egyszerűen hátrament volna a cukrászműhelybe, és szólt volna, hogy egy darabon el szeretné kísérni Ildikót, és akkor Kitti előrejön. De most ezt inkább nem tette. Róza felsóhajtott. Nem is igazán értette, miért akart az édesanyja a „megfelelő pillanatban” beszámolni apjának a pompás felkérésről, amiről maga is csak aznap reggel értesült. Az apai dühkitörés egész váratlanul érte Rózát. Igaz, az édesapja elég hirtelen haragú tudott lenni, de sosem annyira, hogy elveszítse az önuralmát, vagy hogy ennek a munkája kárát látta volna. Még Vilmosnak is legfeljebb egy-egy kokit adott, ha az segédként valami butaságot csinált. Megint maga előtt látta Róza édesapja erős kezét, ahogy szabályosan szétzúzta a kényes tésztát. Nem illett hozzá. Legalábbis ahhoz a Müller Antalhoz nem, akit ő az apjaként ismert.

A délelőtti vevők nagy része már elment, csak Hinterreiter úr ült még a cukrászdában az újságjával. A felesége nemsokára érte jön, amikor végzett a piacon, és együtt hazamennek. Róza a bolt bútorait polírozta. A nagy vitrinek voltak Kitti büszkeségei, és mihelyt egy kis üresjárat adódott, Róza feladata volt, hogy kifényesítse a fakereteket. Ezt a munkát érdemes volt elvégezni, mert a cseresznyefa meleg fénye meghitt otthonosságot kölcsönzött a kis cukrászdának. Róza már majdnem elért a bal oldali vitrinsarokhoz, amikor a megszólaló ajtócsengettyű újabb vásárlót jelzett. Róza félretette a méhviaszt meg a rongyot, és beletörölte a kezét a kötényébe.

– Jó napot kívánok – köszönt udvariasan az úr. Magas növésű ember lépett be katonainak tűnő szövetkabátban, ami azonban nem egyenruha volt, idősebbnek tűnt, mindenesetre nagyon snájdig volt, legalábbis Róza úgy ítélte meg.

– Jó napot kívánok!

– Igazán szép munka – jegyezte meg az idegen, aki a jobb oldali vitrinek mellett elindult Róza felé.

– Igen, mi nagy gondot fordítunk a süteményeinkre. Mivel szolgálhatok az úrnak?

– A famunkára értettem.

– Ó, bocsánat. – Róza érezte, amint az arcába szökik a vér, és magának sem tudta megmagyarázni, miért is érinti ez most kínosan. Az úr elmosolyodott, apró kis ráncok jelentek meg a szája sarkában. Rózának tetszett a mosolya.

– A sütemények természetesen szintén szép munkák. Ez itt különösen. Mi a neve?

– Róza.

– Róza a neve a süteménynek?

Róza legszívesebben a föld alá süllyedt volna. Most tényleg ismerkedést kezdeményezett egy vadidegennel? Hogyan is gondolhatta, hogy az ő neve után érdeklődik?

– Igen, Róza-tortácska a neve. Kér egyet? – menekült Róza nagy bátran előre.

– Majd máskor szívesen, most azonban csak egy csésze kávét kérek – mondta az úr elismerően végigsimítva a fa eladópulton. – Valóságos műremek. Mármint a berendezés – tette hozzá fölöslegesen.

Megkönnyebbülve, hogy nem kell folytatnia az eszmecserét az állítólagos Róza-tortácskáról, Róza boldogan egyetértett a vendéggel.

– Már régi. Édesanyám bácsikája csináltatta annak idején egy ismert művésznél.

– Régi. – A vendég szája széle megrándult.

– Talán már negyvenévesnél is régebbi.

– Szinte már antik.

Róza kihúzta magát. Ez az úr szórakozik vele.

Egy ilyen vén szivarnak talán nem sok a negyven év, őneki azonban hosszú időnek tűnt.

– Egy olyan vén szivarnak, mint én, az nem olyan sok.

Róza érezte, hogy nemcsak az arca, de már a füle hegye is vörös. Gondolatolvasó lenne? A vendég azonban csak kedvesen fölnevetett.

– Bocsásson meg, kisasszony, ez illetlenség volt tőlem. Egy olyan fiatal teremtés számára, mint kegyed, ez biztosan hosszú idő.

– Nem, én sajnálom! Kérem, nézze el nekem, hogy ilyen butaságokat beszélek. Keressen magának az úr egy asztalt, és mindjárt kiviszem a rendelést! – Tényleg úgy viselkedik, mint egy bakfis!

Az úr megfordult, és odasétált a bejárat melletti asztalhoz. Levette a kesztyűjét, a cilinderét a mellette álló szabad székre helyezte, a kabátot viszont magán hagyta. Róza, miután megfőzte a kávét, kivitte a vendégnek.

– Az előbb a családját említette. Talán a ház leányához, Müller kisasszonyhoz van szerencsém?

Róza bólintott, és állva maradt az asztal mellett. Az úr a jelek szerint egy kis társaságra vágyik. Azonkívül szerette volna helyrehozni az első botrányos benyomást. A férfi érdeklődve nézett körül.

– Igazán szép cukrászda, meg kell hagyni.

– A császári udvar számára is sütünk!

– Valóban? Mit nem mond!

– Sisi császárné kiváltképp a fodormentás rudacskánkat szereti.

A vendég Rózára emelte a tekintetét, de a szeméből nem lehetett kiolvasni semmit. Nagy hatást azonban nem gyakorolt rá a hír.

– Micsoda megtiszteltetés – ismerte el az úr végül. – A császárné nem úgy fest, mint aki sok süteményt enne.

Rózát érthetetlen módon lehangolta a megjegyzés. Persze hogy a császárné nem eszik sok süteményt, különben nem volna ilyen éterien finom jelenség. Róza tekintete a saját, némileg teltebb alakjára siklott. Nem, ő sohasem lesz olyan finom és légies, mint Sisi császárné, micsoda butaság! Erre a gondolatra önkéntelenül is mosoly suhant át az arcán.

– Most megkönnyebbültem – jelentette ki a vendég váratlanul.

Róza kérdőn tekintett rá.

– Már attól tartottam, hogy magamra haragítottam.

– Engem? Jaj, istenem, dehogy, egyáltalán nem – bizonygatta Róza, és még jobban összezavarodott. Ez tényleg nem mindennapi vendég. Az úr megitta a kávéját, és tovább nézelődött. Róza már menni készült, amikor megint megszólalt:

– Meglepő, hogy még sohasem jártam itt.

– Miért?

Az úr letette az üres csészét, és felemelkedett, hogy egy meghajlás kíséretében bemutatkozzék: – Engedje meg, Varga Sándor vagyok. Az édesapja barátja.

Róza meglepődve pislogott. Az apja barátja? A barátok rendszerint az udvaron keresztül jöttek be a cukrászműhelybe, nem pedig elöl, az üzletbe. Ez a Varga úr nem is úgy nézett ki, mint egy barát, olyan tekintélyes volt a finom kabátjában és a cilinderével.

Müller cukrászmester ismerősei iparosok voltak, mint ő maga, vagy esetleg egyszerű alkalmazottak, mint Károly, a postás. Ettől függetlenül édesapjának nem is lenne ideje most arra, hogy fogadja ezt a barátot. A férfiak munka után a Kék Medvében gyűltek össze, most azonban sütnie kellett. Kissé tanácstalanul álldogált Róza az asztal mellett, de mielőtt még eszébe jutott volna, mit válaszolhatna erre a rendkívül bonyolult kijelentésre, Varga úr már föl is húzta a kesztyűjét. Jól szórakozva rámosolygott Rózára, ami a leány zavarát csak fokozta, miként azt az érzését is, hogy úgy viselkedik, mint egy buta liba.

– Adja át neki, kérem, az üdvözletemet. Alkalomadtán majd újból benézek. – Ezzel föltette a cilinderét, és már ki is lépett az ajtón.

Róza az üvegen keresztül nézte, ahogy a férfi lemegy az utcán, majd eltűnik a sarkon. Milyen különös találkozás, gondolta. Hátravitte a csészét, és bedugta a fejét a cukrászműhelybe nyíló ajtón. Müller Antal tojást vert rekordsebességgel egy lapos tálkában.

– Papa?

– Igen? – kérdezte, anélkül hogy fölnézett volna, vagy kicsit is lassított volna a mozdulatain.

– Az imént egy barátod volt bent a cukrászdában, kérte, hogy adjam át az üdvözletét.

A cukrászmester most mégis abbahagyta a tojás verését, és meglepetten nézett föl. – Ugyan ki?

– Valami Varga Sándor.

Apja Rózára meredt. Nagyon meglepettnek tűnt, sőt majdhogynem döbbentnek.

– Mit mondott?

– Hogy majd eljön újra.

– Nem, mit mondott pontosan?

Róza összeráncolta a homlokát, és vállat vont.

– Semmi különöset. Az ajtó melletti asztalnál ült, és csak gyorsan megivott egy kávét. Nem sokkal azelőtt, hogy elment, azt mondta, hogy a barátod, és adjam át az üdvözletét, meg hogy eljön újra.

– Ennyi volt az egész?

– Ennyi. És csodálkozott, hogy még sohasem járt itt.

– Megmondta, mikor jön el újra?

– Nem.

– Hm.

– Most akkor a barátod? – kérdezte Róza, akinek most már furdalta az oldalát a kíváncsiság.

– Az.

– Még sohasem láttam itt.

– Régről ismerem – fordult Müller Antal ismét a tojásokhoz, és egyértelmű volt, hogy nem kíván többet mondani a titokzatos Varga úrról. Róza Vilmosra nézett, aki a hosszú asztal másik végén állt, és cukormázat kevert, a fiú vállat vont. Megszólalt a cukrászda csengettyűje. Biztosan a két hölgy, Gackstadter és Prodanz asszony lesz az, ők mindig ilyentájt érkeztek. Róza sarkon fordult, mert a Pocskondi hölgyeknek, ahogyan Róza hívta őket, nehéz volt eleget tenni, szerettek mindenre panaszkodni.

– Róza!

Róza visszafordult, és csodálkozva nézett az édesapjára.

– Anyádnak ne szólj róla, majd én elmondom.

– De hát…

– Ne várakoztasd a vendégeket!

Mi van itt?, csodálkozott Róza, miközben visszasietett a cukrászdába. Először ne kérdezze az apját a koronázási lakomát illető felkérésről, aztán meg ne mondjon semmit az anyjának erről a Vargáról. Aznap már másodszor fogta el a nyugtalanság, amit igyekezett elfojtani.

– Ó, már azt hittem, hogy ma zárva vannak! – fogadták üdvözlésképpen a hölgyek, amikor Róza a cukrászdába lépett.

Akkor aligha lett volna nyitva az ajtó, gondolta Róza fölpaprikázva.

– Jó napot a hölgyeknek! Mivel szolgálhatok?

A megszokott szertartás következett. A hölgyek az üvegvitrin előtt állva csak nézelődtek és nézelődtek. És kérdezgettek, és csodálkoztak, és még tovább nézelődtek, majd végül azt választották, amit mindig szoktak: eklerfánkot és csokoládétortát. De legalább azon nem kellett tanakodniuk, hogy vajon rendeljenek-e kávét. De frissen ám, és forrón! Mintha állott kávét szolgálnának föl! Végezetül helyet foglaltak a pamlagon, a törzshelyükön, megjegyzést fűztek mindenkihez, aki csak belépett, és leszedték róluk a szenteltvizet.

Alighogy Róza kiszolgálta őket, ismét megszólalt a csengettyű. Hinterreiterné asszony lépett be a boltba, az uráért jött. Lihegve letette a szatyrait, és vágyakozva nézte a vitrint.

– Szabad még valamit?

Hinterreiterné sajnálkozva megrázta a fejét.

– Jaj, Róza, már másodszor kellett kiengednem ezt a ruhát. Nem mehet ez így tovább.

Gyapjúkendőjében, krinolinos kék-fehér csíkos szoknyája fölött Hinterreiterné valóban úgy festett, mint egy gömböc. Vagy mint egy lámpaernyő? Ezen már a fűző sem segített.

Most kicsit oldalvást fordította a fejét.

– Lenne talán valami nem tejszínhabos?

– Itt van például ez a kis ánizsos aprósütemény – javasolta Róza.

– Ez az! Az ánizs állítólag jót tesz az emésztésnek. Akkor ebből kérek egy zacskóval.

Miközben Róza kimérte a süteményt, Hinterreiterné odament a Pocskondi hölgyek asztalához, és az időjárásról kezdett beszélgetni velük, ami az idősebbek számára meglepő módon örök, kimeríthetetlen téma. Vagy túl meleg, vagy túl hideg. Hinterreiter úr közben már fölállt, és föltette a kalapját. A neje visszament Rózához, átvette az aprósüteményt, majd kissé körülményeskedve fizetett. Azután az ura kezébe nyomta a bevásárlószatyrokat, és kiléptek a cukrászdából.

Rózát Hinterreiter úr egy kicsit mindig olyan kutyusra emlékeztette, aki hűen követi a gazdiját. Nem sokat beszélt, de kedves, szerény vendég volt, aki nem felejtette el a „kérem”-et és a „köszönöm”-öt, és szívesen fűzte hozzá, hogy „ha nem okoz gondot”. Elképesztő, milyen emberek tudnak összeházasodni.

Jóllehet Róza ki nem állhatta a Pocskondi hölgyeket, ugyanakkor fontos pletykaforrásul szolgáltak a számára. Ha valaki tudta, mi történik a Várnegyeden belül és kívül, hát akkor ők tudták. Ennélfogva, ha más vendég nem volt, vagy már kiszolgálta őket, Rózának mindig akadt valami fontos dolga az asztaluk közelében. Fehér csipketerítőcskéket terített az asztalokra, vagy megigazította a virágokat, a párnákat, vagy feltöltötte a cukortartókat.

– Én mondom neked, áldott állapotban van! – hallotta Róza, miközben letette a tányért az asztalra.

– Már a tizenegyedik!

– Nem halt meg karácsony előtt az egyik?

– Változtat az a helyzeten?

Gackstadter asszony fölnézett Rózára.

– Vigyázzon a kávéval, gyermekem.

Vigyázzon a kávéval? Gyermekem? Mintha most csinálná először, bosszankodott Róza, miközben gépiesen mosolygott. Mindig ugyanaz volt, és mindig bosszankodott, hogy aztán azon bosszankodjék, hogy bosszankodik.

Lerakta a tálcát a szomszéd asztalra, és kisimította a közepén a kerek csipketerítőt. Előző évben cserélte le az anyja az azsúros terítőket klöplicsipkére. Ez csinosabb, és most nagyon modern, sajnos azonban nem olyan sima, mint a szőtt terítők, s ezért Róza szemében mindig picikét rendetlennek tűntek. Ha egyszer átveszi majd a cukrászdát, megint azsúros terítőket fog föltenni. Viszont okot szolgáltattak arra, hogy elidőzzék az asztaloknál, s így talán megtudja, ki az, aki a tizenegyedik gyermekét várja.

– Az uram azt mondja, ez a kiegyezés meg fogja gyöngíteni a császárt – váltott témát hirtelen Prodanz asszony Róza legnagyobb csalódására.

– Valóban? Nekem a koronázás rendjén valónak és már nagyon esedékesnek tűnik. Végtére is mindig a Habsburg-ház adta Magyarország uralkodóját, vagy nem?

– De sosem kellett egy osztrák császárnak ezért engedményeket tennie, mondja az uram.

Prodanz úr, aki titkos tanácsos volt, sok mindent mondott, amit a felesége szívesen terjesztett jártában-keltében. Rózát nem érdekelte a politika. Miért is érdekelte volna? A kisembereknek amúgy sem volt ráhatásuk arra, amit a nagyurak eldöntöttek. Édesapja részt vett a forradalomban, és internálták. Ez még Róza születése előtt történt, most mégis jó sora van a Müller családnak: a cukrászdájuk a legjobb Budán, megbecsülik őket, és szép dolgokat engedhetnek meg maguknak. Sokkal többjük van, mint másoknak. Miért kellene ezt kockára tenni? És az édesapja mégsem akar sütni „ezeknek a Habsburgoknak”. Róza nem tudta elnyomni azt az érzését, hogy valami készülődik, amit ő nem ért, és voltaképpen inkább nem is akar megérteni.

Ismét megszólalt a csengettyű. Mária jött át a Koronából. A Korona egy három utcával arrébb lévő szálloda volt, valójában valami kacifántos német nevet viselt, de mindenki csak Koronának hívta, mert a cégérén a kapuja fölött egy korona volt látható. Állítólag II. Lipót császár egyszer ott éjszakázott, habár a rossz nyelvek szerint akkor még nem is állt a szálloda. Mária mindennap bejött, hogy a szálloda vendégeinek süteményt vigyen délutánra. Róza úgy gondolta, hogy akkor már közvetlenül hozzájuk is jöhetnének a vendégek, a Korona azonban inkább meg akarta őket tartani magának. Otthagyta hát a kis terítőket, és üdvözölte Máriát.

– Hallottad, hogy a koronázáskor nekünk kell elszállásolnunk az udvartartás egy részét?

A Pocskondi hölgyek nyújtogatták a nyakukat, hogy jobban halljanak.

– A fontos embereket is? – váltott ezért Róza magyarra. Buda és Pest lakosságának több mint a fele nem magyar volt, és csak németül beszélt. Német volt a hivatalos nyelv is, és míg a városi magyarok beszéltek németül, fordítva nem így állt a helyzet. Sisi császárnén kívül, aki néhány évvel azelőtt elkezdett magyarul tanulni, Róza meg Ildikó és alighanem minden más magyar is épp ezért szerette annyira.

– A fontos emberek természetesen a várpalotában fognak lakni, de azért mindenki nagyon izgatott. Egy kis úri légkör jót tesz az üzletnek. – Mária a linzerkarikára mutatott.

– Mogyorós?

– Nem, diós.

– Azért mégis viszek, húsz darabot kérek belőle.

– Rendben.

– Úgysem veszik észre.

Róza fogója épp odaért a süteményhez, de hirtelen megállt a levegőben.

– Hogy érted, hogy nem veszik észre?

– Mogyoró vagy dió, egykutya.

– Egykutya? – Róza visszahúzta a fogót, és csípőre tette a kezét.

– Add már, Róza, sietek!

– Egykutya? Ezt nem mondhatod komolyan. A mogyorónak egészen más az íze, mint a diónak! – háborgott Róza.

Mária vállat vont.

– Nem, így nem adhatom el neked – fonta össze a karját Róza.

Mária megrökönyödve nézett rá, és már készült visszavágni, amikor Vilmos lépett ki a műhelyből egy tál puszedlivel a kezében. Előbb az egyik, aztán a másik lányra nézett.

– Ujjujj! – kiáltott föl nevetve. – Mi történt?

– Mária azt állítja, hogy a mogyoró és a dió egyforma ízű! – panaszolta el Róza.

– Nem ezt mondtam!

– De ezt mondtad!

– Megkaphatom végre a linzerkarikát? Késésben vagyok.

– Diós karikát.

– Jesszusom, olyan édes mindegy. Diós vagy mogyorós, nekem úgysem jut belőle.

Vilmos kivett egy karikát a vitrinből, letört belőle egy darabot, és a pulton át odanyújtotta Máriának.

– Tessék, kóstold meg. Ez diós.

Mária bekapta a darabka süteményt, és elrágta.

Közben Vilmos hozott egy darab mogyorós süteményt a vitrinből, és abból is letört egy keveset.

– Ez meg mogyorós. Kevert tészta ugyan, de az íze hasonlít a karikáéhoz.

Mária ezt is megette, szemmel látható élvezettel.

– És? Érzed a különbséget, nem? – kérdezte Vilmos barátságosan.

– De. És nagyon finom.

– Látod? – fordult hátra Vilmos Rózához, aki morcosan leszámolta a húsz diós karikát a zacskóba, és fölírta a listára, amit a szállodatulajdonos szerdánként egyenlített ki. Mária eltette a süteményt a kosarába, és el is sietett.

– Egykutya! – duzzogott Róza.

– Róza, nem ijesztheted el a vendégeket.

– Nem vendég volt, hanem Mária.

Vilmos elnevette magát, és a szájába dugta a maradék diós süteményt.

– Csak rajta ne kapjanak!

– Hát ide figyelj, minthogy én készítettem, csak meg kell kóstolnom, sikerült-e.

Az ablak mellett ülő hölgyek, ha nem is értették a párbeszédet, de azért figyelték a jelenetet, és rosszallóan néztek rájuk.

– Na, menj már! – zavarta vissza Róza Vilmost a műhelybe.

A Pocskondi hölgyek biztos elmesélnek majd mindent az anyjának. Róza elrendezgette a puszedliket az arra kijelölt ezüsttálcán, és nagyot sóhajtott. Már megint elragadta a hév. De hogy lehet azt állítani, hogy a dió és a mogyoró egykutya? Az azt jelentené, hogy minden karikának egyforma az íze! De tényleg!