© Kovács Petra, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Gipsz Jakab

Olvasószerkesztő Jane Public

Borítóterv John Doe

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-583-0

A jelen kötet története és szereplői, a benne előforduló nevek, helyek, események mind a szerző fantáziájának szülöttei. A valósággal való bármilyen esetleges egyezés és/vagy hasonlóság valódi, élő vagy elhunyt személyekkel, a valóságban előforduló nevekkel, helyekkel, valóságos eseményekkel kizárólag a véletlen műve.

„A magyar politikai vezetésnek nem érdeme, hogy a demokráciát és szabad választásokat követelőkkel szemben – bár fegyvereik súlyánál fogva megtehetné – nem lép fel a Pol Potéhoz, Jaruzelskiéhez, Li Pengéhez vagy Rákosiékhoz hasonló módszerekkel.”

Részlet Orbán Viktor 1989. június 16-án,
a Hősök terén elmondott beszédéből

„Léckatonáim sorban állnak már, pici
földem a földből kikerítve, könnyü szál
dzsidások módján állnak őrt, hatalmasan
igazságukban; ők a törvény, ők a jog,
erőm, munkám, nyugalmam és jutalmam ők,
s jel hogy vagyok.”

Babits Mihály: A gazda bekeríti házát
(részlet)

– Mindenkinek jobb lenne, ha az egészségi állapotodra hivatkozva.

– Arra soha. És nem mondok le. Nem tudtok lemondatni, kérlek.

– Lesz palota, sofőr, kocsi.

– Az eleve lesz, olyat nem tudtok ígérni, ami ab ovo jár nekem. Palota, személyzet, kocsi, sofőr, iroda.

– Szóval akkor nem? Magadtól? Értünk?

– Lassan mondom, hogy megértsd. Nem. Fogok. Lemondani.

Első rész

TEST ÉS LÉLEK

Idő van

1
(2011. december 20.)

„Szexuális zaklatás miatt teszek feljelentést a köztársasági elnök ellen.”

Karsainak megáll a toll a kezében. Sok szart látott már zubogni a folyamatos aktafolyamban, és lapátolja már a szemetet egy ideje, lassan tizenöt éve, ami idő, de erre még ő is felkapja a fejét. A köztársasági elnök meg a szexuális zaklatás egy mondatban.

Ám a java még most jön. Karsai lehúzza a homlokáról az olvasószemüveget, és az orrára igazítja, mert elsőre azt hiszi, hogy rosszul olvasta össze a betűket. De nem.

„A köztársasági elnök 2011. október 24-én reggel behívott az irodájába, hogy át akar beszélni velem egy nyilatkozatot. Én nem akartam bemenni, mert mindenki mindig azt mondta, hogy a köztársasági elnök röptében a legyet is, és hogy neki nagyjából az is mindegy, hogy fiú a légy, vagy lány. Nem akartam bemenni, mert senki sem volt még benn, csak a titkárságvezető, de az is az őrezred egyik emberével susmorgott az udvaron, és nagyon bántam, hogy az új muszlin szoknyámat vettem fel reggel. Félve mentem be, pedig rám mindig csak mosolygott, és nem nyúlt a szoknyám alá, mint az Ancsinak, de az nem csinál ügyet az ilyen dolgokból. Bementem az irodába, vittem magammal egy dossziét is, egy kemény fedeleset, mert azon tudok jól írni. Már reggel meleg volt, az ablak tárva-nyitva volt az elnöknél, ő mégis zakóban ült ott, és ette a reggelijét, azt a lazacos tojást, amit mindig szokott, és aminek sosem tudom megjegyezni a nevét.”

Eggs Benedict, mondja magában Karsai, és megborzong a gondolattól, mert vagy lazac, vagy tojás, de inkább egyik se. Benedict tojás, a legdrágább reggeli az étlapon. Megcsörren a telefonja. Felveszi a kagylót: – Most nem.

Nézi a kávéscsészéjét, és azon túl a halmokban álló aktákat, majd mielőtt folytatná a feljelentés átolvasását, megnézi a dosszié fedőlapját. „ELINTÉZENDŐ” – áll az elején, alatta egy dátum két nappal korábbról, december 18-án ütötték rá a pecsétet, és a lány neve, az áll még ott: Fábián Andrea. Elintézendő, csóválja Karsai a fejét. Elintézendő?

Azt tudja, hogy kitől érkezett az akta, legalábbis melyik irányból – fentről –, de azt nem, hogy neki mit kellene tennie.

Hogyan intézze el?

Mégis hogyan? Karsai nem rendőr, nem ügyvéd, nem bíró.

Nem érti, hogyan kellene elintéznie.

Nincs ezen mit elintézni.

Ez az, ami.

Olvas tovább.

„Mondta, hogy üljek le, leültem, töltött nekem kávét, amibe csak belekortyoltam, mert nem szeretem a kávét, pláne a cukrosat nem, ő meg az orrom előtt mert két kanál cukrot a kis csészébe. Nagyon ideges voltam, azon imádkoztam magamban, hogy bárcsak megszólaljon a mobilom, éppen osztálytalálkozót szerveztünk az iWiW-en, szóval kellettek volna az értesítések, de egy sem jött, pedig a Gyöngyi, aki szervezi, az éjszaka közepén is szokott üzenni.”

Karsai hátradől a székében, inge a zakó alatt izzadságtól nedvesen tapad a hátára. Tehát mégis igaz, amit itt-ott elejtve hallott? Hogy az elnök nem bír csomót kötni a farkára? Egyszer még azt is hallotta, hogy Brüsszelben egy német kormánytaggal kezdett ki, nem is burkoltan. („Nincs kedve dugni egyet, Frau Ministerin?” – kérdezte állítólag.)

Mit képzel?

Úgy érzi, hogy törvényen felül áll?

Úgy. Pontosan úgy. Főként és nem utolsósorban azért, mert törvényen felül áll. Mint egy király: nincs fölötte senki, elméletben egy egész országnak felel, de a gyakorlatban senkinek. Éppen ezért – vagy talán ettől függetlenül – forgó gyomorral olvassa tovább a feljelentést.

Karsai a cigarettával nagyjából egy időben szokott le arról, hogy mások miatt érezze magát kellemetlenül, de most úgy érzi magát, mint akinek a Tesco pénztáránál szakad ki a táskája, és esik ki belőle a földre a TuttiFrutti magazin anális-majális különszáma. Abban is majdnem biztos, hogy az elnöknek van olyan alkalmazottja, aki helyette érzi magát kínosan, ám ez a tudat nem igazán tölti el sem örömmel, sem megnyugvással.

A feljelentés további részét alig bírja elolvasni, olyan távol tartja magától a papírt. Ha csak a fele igaz annak, amit ez a Fábián nevű nő írt, akkor sokaknak kell evező nélkül a hullámzó szartengerben a felszínen maradni.

Karsai tapasztalt szemmel futja át a feljelentést, mert ez a lány ragaszkodott hozzá, hogy feljelentést tegyen, amit most ő a kezében tart. Minden itt van, aminek lennie kell, konstatálja, és mielőtt tovább olvasna, belegondol ebbe a Fábián Andreába. Ki ez a lány? Aki azt hiszi, hogy a szava többet, de legalábbis ugyanannyit ér, mint a köztársasági elnöké? Tapasztalatból tudja, hogy az ilyenek vagy hülyék, vagy elszántak. A Fábián lány viszont egyszerre látszik hülyének és elszántnak, és legalább annyira pocsék párosítás, mint a lazac és a tojás.

Az utolsó bekezdést olvasva kétely ébred benne, hogy egyáltalán elintézhető – sőt: elintézendő – az ügy, mert Fábián egy centit nem engedett, egy fél lépést nem hátrált.

„Kifele menet már mindenki ott volt, a kabinetiroda csurig volt emberekkel, de senki sem nézett rám, senki. Mintha én lettem volna a láthatatlan nő a filmből, csak éppen leesett rólam a géz. Igen. Feljelentést kívánok tenni. Ragaszkodom hozzá, ez állampolgári jogom, amivel élni fogok, és akarok is.”

Alatta a lány aláírása, a dátum, a pecsét, a rendőr szignója, az egész hivatalos, le van fűzve, iktatva van, nem lehet meg nem történtté tenni.

Karsai becsukja az aktát, és ekkor veszi észre a Post-itet, ami az asztallapra ragadt. Az aktáról eshetett le, mert csak egy telefonszám áll rajta, és nem az ő kézírásával. A fény felé emeli az aktát, és ekkor meglátja: a Post-it az „ELINTÉZENDŐ” szó alá volt ragasztva.

Nézi a számot, mintha ki tudná találni, hol fog csörögni a telefon.

Nincs kedve tárcsázni, de tudja, hogy nem kerülheti meg.

Van egy olyan érzése, hogy annak nem lesz jó vége, ha telefonál, viszont annak sem lesz jó vége, ha nem.

Vesz egy nagy levegőt, felveszi a kagylót, és beüti a számokat.

– Mobilról kéne – szól bele egy férfihang az első kicsöngés után.

Karsai nézi a kagylót, majd előveszi a mobilját, és ismét tárcsáz.

– Név.

– Doktor Kars…

– Dénes, tudom, de nem a magáét kérdeztem.

– Hanem.

A férfi a vonal túlsó végén sóhajt, Karsai kapcsol: – Fábián Andrea.

– Cím.

Karsai beolvassa.

– Többi adat. Született. Anyja neve – sorolja a férfi.

Karsai ezt is beolvassa.

– Direktben vagy lepattanóról?

– Hogy mi van?

A férfi türelmetlenül sóhajt egyet: – Magának nem szóltak, mi?

– Ha szóltak is, nem erről.

– Erről sem – javítja ki a férfi. – Tudja, hogy ki vagyok?

– Nem.

– Egy kicsit gondolkodjon, mert rávezető kérdést nem fogok adni.

– Én… Én csak annyit tudok, hogy van itt ez az akta, ez az ügy, ami a jelek szerint finoman szólva is kényes probléma, és…

– Probléma. Menni fog ez.

Karsainak jár az agya vadul, aztán a tekergő gondolatok kisimulnak, mint amikor valaki gondosan üveglapra simít egy gyűrött nejlonzacskót. Szóval mégis léteznek? Létezik ez az osztály?

– Maguk… oldanak meg… problémákat.

– Mi. Szóval direktben vagy lepattanóról?

– Én ezt nem értem… – morogja Karsai. – Miről beszél? Nem lehetne személyesen, hogy tudjam?

A férfi érdes hangon belenevet a kagylóba, Karsai megborzong. – Velem nem találkozik senki. Vagy ha igen, akkor… – hallgat el a férfi.

– Lepattanóról – vágja rá Karsai gyorsan. – Onnét. Lepattanóról.

Ösztönösen felelt, mert érzi, hogy a „direktben” megoldás lenne a férfi választása.

A férfi bontja a vonalat, Karsai meg hátradől a székben. Nem tudja, mit indított el, csak sejti.

Hónapok óta egymásnak részleteiben ellentmondó, de egészében egységes pletyka járja be a minisztériumok felső vezetését: valakinek végre eszébe jutott kreatívan és proaktívan használni a szakszolgálatokat. Ha egyszer lehet célzottan adatot gyűjteni, akkor a gyűjtött adatokat lehet célzottan használni is. Állítólag a Balaton utca egyik föld alatti folyosósorának egy eldugott sarkában van egy olyan iroda, amire se pénzt, se hozzáértést nem sajnáltak.

A legkiválóbb számítógépek. Valós idejű hozzáférés olyan adatbázisokhoz, amiknek még a létezését sem szeretik elismerni. Valós idejű hozzáférés olyan adatbázisokhoz, amikhez hozzá sem férhetnének.

Meg az ehhez kapcsolódó csapat.

Karsainak eszébe jut egy régi LGT-sláger: „Mindig barátságból szidtak, s csak barátokat bántottál”.

A homlokára csap.

– Somogyváry! – mondja ki hangosan a nevet, és hátra sem fordul, hogy ki hallotta, mert egyedül van az irodájában, az ajtaját kopogtatás nélkül senki sem meri kinyitni. Ezt a nevet hallotta már egyszer vagy kétszer.

Somogyváry.

Az ember, aki operatívan irányít.

Szóval mégis igaz.

Szóval mégis sikerült a párt legszűkebb vezetésének megszervezni azt az ügyosztályt, aminek a létezését még az is tagadja, aki ott dolgozik. Orbán, Rogán… és még a Pintér neve is elhangzott párszor.

Karsai nyel egyet, és csak remélni tudja, hogy a „lepattanóból” a két megoldás közül a kevésbé rossz.

Aztán megint csöng a telefon, megint fel kell venni, és megy tovább a nap, a kell, a leszarom a karácsonyt és a tegnapra vezényszavak dobpergése közepette.

2
(2011. december 20.)

Somogyváry lerakja a kagylót, majd a szájába vesz egy puffasztott kukoricarudat, amit a lánya egyébként csak sárga kakinak hív, ami még mindig jobb, mint a tényleges neve, Kuki, szóval mire elrágja a rudat, már mindent lát, amit látnia kell ahhoz, hogy ez az ügy még az előtt legyen rendesen elintézve, hogy ügy lehetne belőle. Erős fél óra, és tudja, ki ez a Fábián: huszonhat éves kispesti lány, elvégzett egy PR-egyetemet, egy barátnőjével bérel lakást az Őrsön, de nem leszbi, noha, húzza mosolyra Somogyváry a száját, az milyen zaftos dolog, amikor az embernek leszbikkel van dolga, de nem úgy, hanem sajnos csak így, de még így is jó. Hitele nincs, tartozása nincs, kocsija nincs, jogsija sincs, a jelek szerint összvissz egy darab anyja van, aki ott lakik Kispesten, és hát bizony, vannak vajak a fülek mögött, nem nagy darabok, de ahhoz bőven elegendőek, hogy simán elintézhessék ezt a dolgot. A lánynak önérzete van, meg egy olyan Kipling-táskagyűjteménye, ami ha nem is obszcén, de majdnem perverz. Azokkal a legnehezebb, töm egy újabb puffancsot a szájába Somogyváry, az önérzetesekkel. De ezeknek mindig van anyjuk vagy apjuk, ám ha mondjuk egyik sincs, akkor meg lehet olyan helyzetet fabrikálni, hogy azt kívánják, bárcsak lenne.

Két óra múlva Somogyváry már mindent tud, azt is, hogy mit kellene tenni, ledönt a torkán egy Hell energiaitalt, az üres fémdóznit bevágja a szemetesbe, aztán kinyomtatja az akciótervet, óvatosan feláll, mert azok a rohadék karbantartók még mindig basztak kicserélni a forgószéke gurulós kerekét, és a múltkor azt a drága jó italt a billentyűzetbe locsolta, és még az volt a szerencse, hogy nem neki kellett újat vennie. Felhúzza a nadrágot a hasán, feláll, és elindul kacskaringós útjára, ami minden normális embernek őrjítő lenne, itt balra, ott jobbra, ott lifttel, amott lépcsőn. Somogyváry az elején még nemegyszer eltévedt, de az elmúlt fél évben olyan sokszor megjárta ezt az utat, hogy már csukott szemmel is eltalálna abba az irodába, amelyikben az az ember ül, akitől még ő is tart. Sőt, egyszer kipróbálta, csukott szemmel indult el, és addig minden jól ment, amíg be nem szorította a liftbe Kemenesnét, aki úgy lépett rá a lábára a cipője sarkával, hogy azt hitte, két lábujját kell levágni. Kicsit mosolygott magában, mert eszébe jutott egy floridai pali, egy karateoktató, aki ténylegesen fizetni akart azért, hogy valaki levágja két lábujját, és megegye. Somogyváry egy pillanatra megáll az egyik vécéajtó előtt, azt próbálván felidézni, melyik is az a képviselő, aki úgy odavan az ilyesféle vadulós játékokért. Most nem jut az eszébe, de az biztos, ő akkor sem engedné megenni a lábujját, ha sokat fizetnének érte. Somogyvárynak a pénz már nem feltétlenül motiváló tényező, ő a kihívásokat szereti. Meg a gyerekeit. A feleségét nem annyira, de amióta Vivien jóba lett a Cili egyik barátnőjével, kinyíltak a lehetőségek előtt a kapuk, és arra lettek figyelmesek, hogy a lehetőségek mellett a pénz is ömlik befele, ami azért jó, mert nem az a kérdés, hogy hova menjenek nyaralni, Olaszországba vagy Horvátországba, hanem hogy mikor Madagaszkárra.

Somogyváry odaér az ajtó elé, majd kopog, a katonás ugatásra válaszul benyit, és leteszi a neki háttal álló, elszántan dohányzó nő asztalára a papírt. Amilyen gyorsan csak lehet, kilép az irodából, visszafele menet pedig nem azon töpreng, hogy mi fog történni, mert tudja, hogy mi fog történni. Ez persze túlzás, mert modellezni tudja csak, hogy mi fog történni, ami az ő szintjén ugyanaz, mint a muzsikusoknál: mindegy, hogy hallgatják-e Mozartot, vagy játsszák. Szóval: telefon, név, cím, feladat, aztán a folyamatot az úristen se tudja megállítani, csak a mi Főnökünk.

A mi Főnökünk meg nem szereti az improvizációt, ő a kottát szereti, amiből pontosan lehet muzsikálni, a zene meg ekképpen hangzik.

3
(2012. január 8.)

1. Tétel
Allegro ma non troppo, un poco maestoso

– Kisklein százados – szól bele a nyomozó a telefonba, majd rögtön ki is húzza magát, amikor meghallja a dohánnyal smirglizett hangot, amiről tudja, hogy egy nőhöz tartozik, de ezt mindig nehezen akarja elhinni.

– Próbálták meggyőzni ezt a Fábiánt?

– Hogyne – feleli Kisklein. – Egy kolléganőmmel mentünk el hozzá kétszer is, kérve, hogy gondolja át a feljelentése lényegét. Mi csak segíteni akarunk, mert nem akarjuk, hogy olyan kellemetlen helyzetbe kerüljön, ami az egész életét…

A százados alig hiszi, amikor a vonal másik végéről mély, elnyújtott és irritált ásítást hall. Gyorsan össze is kapja magát, és folytatja: – Nem volt hajlandó semmire. Betűről betűre átvettük a feljelentését, a kolléganőm, tudja, ő ebben otthon van nagyon, a meggyőzésben, a férje a piaristáknál tanult, de a Fábián olyan makacs volt, mint a rágó a hajban.

– Magyarán maguk mindent megpróbáltak.

– Amit lehet, de nem mertünk messzebbre menni, mert azt mondta, ez a lakásán volt egyébként, direkt reggel mentünk, mi ébresztettük fel, de mindegy volt, mert nagyon el van tökélve, annyira, hogy mondta, na, erre akartam kilyukadni, hogy már beszélt egy újságíróval, aki nagyon meg akarja írni a sztorit. Azt nem tudtuk kiszedni belőle, hogy ki, mert…

– Annak semmi jelentősége nincs. A sajtónak. Semmi.

– Értem – nyel egyet Kisklein, és nagyon várja már, hogy letehesse a kagylót.

– Nem vonja vissza a feljelentést – kérdezi a hang kérdőjel nélkül.

– Megpróbálhatjuk még egyszer, természetesen.

– Szükségtelen – feleli a hang, és bontja a vonalat.

4
(2012. január 9.)

2. tétel
Molto vivace

– Kerekes – szól a Végrehajtói Kamara elnöke a telefonba. A vonalas ritkán csörög, kevesen ismerik ezt a számot, és azok hívják rendszerint, akik semmit sem akarnak kockáztatni, legkevésbé a lehallgatást. Amikor meghallja a vonal másik végén a tüdőből oly sajátos zörejek társaságában távozó füst hangját, int az előtte ülő tenyérbemászó képű, pofátlan gyereknek: – Gyurikám, pucoljál gyorsan.

Gyurika gyorsan pucol, Kerekes egyedül marad, letép a jegyzetfüzetéről egy lapot, egy A4-es méretű fémlapra csúsztatja, és ceruzát választ, mert ezek így együtt semmiféle nyomot nem hagynak maguk után. A jegyzetet leszámítva, persze, de az meg csak neki kell, mert minél többet piál esténként, másnap annál nehezebben fog az agya – de szerencsére nem az agyának kell fognia, hanem a ceruzájának. Vastagon.

– Hallgatom – mondja, és hangjában nyoma sincs annak a szűkölő tartásnak, ami Kisklein meg még sok száz hozzá hasonló statiszta hangjának sajátja. Kerekes lehet, hogy statisztának született, de nem az lett belőle, mert tudja, hogy annál nincs jobb, mint amikor az ő meg az Asztal érdekei találkoznak.

– Révészné Farkas Csilla – kezdi a hang, és lediktálja a címet.

– Az egy szar környék – jegyzi meg Kerekes.

– Akkor nem fog hiányozni neki.

– Értem – rajzol Kerekes egy körbe egy pipát. – Még valami.

– Előre dolgoztunk, mert az idő sürget.

– Mikor nem?

A válasz csak pár pillanat hallgatás után érkezik: – A nőnek van egy frankhitele.

– Mennyi?

– Nem mindegy?

– De – vonja meg a vállát Kerekes. Hogyne lenne mindegy. Ezért van ő itt.

– A banktól már elindult a végrehajtási kérelem.

– A bíróság?

– A bíróságot csak bízza rám. Magának csak annyi a dolga, Károly, hogy menjen oda az embereivel, amikor megkapják a határozatot, és…

– És?

– A lánya is legyen ott. Intézzék úgy.

– Semmi gond. Ráállítok egy magánhekust, összehangoljuk – vágja rá, majd újabb kérdést tesz fel. – Ingó vagyon?

– Mert majd egy szaros ingóvégrehajtásért magának fogok szólni.

– Ingatlan. Lakat, rendőr, ami kell?

– Tudja maga. És nem szarakodni. Nem elbaszni. A lánya fontos, hogy lássa.

– Látni fogja, garantálom.

– Maga csak ne garantáljon. Hajtson végre.

5
(2012. január 22.)

3. tétel
Adagio molto e cantabile

Kerekes ezt teszi, végrehajt, elvégre ő a Hajtók Ura, aki végrehajt, de még hogyan. Alaposan, felkészülten, olyan profin, hogy a hibahatár nem is látható, még nagyítóval sem. Szürke januári nap, de annyira nem zavarja, mert este ultipartira megy a fiúkkal, lesz törkölypálinka is, ami mindig fontosabb, mint hogy színes vagy színtelen a durchmarsch. Persze, jó érzés nyerni, meg látni a pofáját a többinek, amikor terít, főleg annak a tenyérbemászó képű Gyurika gyereknek, akinek mindig le-föl járkál az ádámcsutkája, és aki olyan alázatosan nyal, hogy csak rosszra lehet számítani tőle. Jöhet az egyetemmel meg az előadásokkal, meg hogy neki mit tanítottak, na de itt kell megállni egy baráti szóra, mert azt azért megkérdezném az egyetemi profodtól, Gyurika, hogy mégis milyen érzés hajnali négy óta kinn állni a hidegben, nem mozdulni, figyelni, és nem azért, mert bármi esélye lett volna annak, hogy ez a nő lecsoszog ebben a kurva hidegben a szokottnál korábban, hanem azért, Gyurikám, mert a főnököd vagyok, és ha azt akarom, hogy az a szaros mosoly lefagyjon az arcodról, akkor kiraklak a hidegbe, ahol nemcsak a mosolyod fagy le, hanem a tököd is, és megtanulod, hogy amíg én vagyok a Hajtók Ura, addig te még a seggedet sem törölheted ki a diplomáddal, hacsak én nem adok rá engedélyt.

Kerekes erre most nem ad engedélyt, csak élvezi, ahogy Gyurika áll az egyik fa takarásában, és láthatóan remegő kézzel emeli szájához a termoszt, amiből már gőz sem jön ki, annyira lehűlt. Kerekes viszont azt nem tudja, hogy Gyurkában a tea hőfokával fordított arányban ágaskodik az elszántság, amivel csak egyetlen emberen tud bosszút állni, jelesül azon, aki ezt a legkevésbé érdemli, ezen a Fábiánnén, mert hát ugye ő van kéznél. A bosszún túl Gyurkát egyetlen dolog vezérli: ő akar lenni a Hajtók Ura, a végrehajtók főnöke, a kamara elnöke, de előtte még el kell intéznie pár dolgot. Megcsörren a telefonja. Üzenet. „Úton vagyok. Kb. 15 perc múlva érek oda.” Gyurka ezt imádja, ezt a konspirációt, a sűrűjét, az abban levést, mert egy hülye, egy gyenge kezdő azt írta volna: „Célszemély úton. Kb. 15 perc.” De nem, ők profikkal dolgoznak, márpedig a profik figyelés közben egyperegyben kommunikálnak egymással, mert aki hallja, annak nem lesz gyanús, aki meg esetleg később olvassa, az csak sejthessen valamit, de nehogy már gyanúsítani tudjon. Gyurkának le akar fagyni a lábujja, pedig tegnap bement a MOM-ba, és vett egy pár tutira, garantáltan melegen tartó Salomon cipőt, és ez a szutykos bakancs kerülhetett félhavi keresetébe, mégsem tartja melegen a lábát, már nem is érzi a lábujjait, sőt az ujjait sem érzi, csak a feszültséget, ami most nő benne, egyre nő. Negyedóra, talán még annyi sem, és kiadhatja magából.

Meglátja a két rendőrt, amint fázósan kiszállnak a Škodából. Láthatóan utálják az egészet már előre, de ha több eszük lenne annál, mint hogy csak parancsokat hajtsanak végre, akkor ugye nem rendőrnek mentek volna. Szolgálnak és védenek. Aha, fújja ki Gyurka a levegőt, megvakarja az állát, és érzi, ahogy a kesztyű alatt serceg a borosta. Reggel nem volt, egyszerűen nem volt ideje borotválkozni, mert a Kerekes nem szarozott, tényleg itt kellett lennie négyre, hogy miért, máig nem tudja. A rendőrök felhúzzák a vállukat, a lakótelepen az életnek még semmi nyoma, pár nyomorult barmot leszámítva, akinek ilyenkor kell dolgoznia menni. Mert velük ellentétben ő délután már a sportklub jacuzzijában fog feküdni, a Kerekes meg hányhat akár kereket is, ő eleget dolgozott egy napra. Hajnali négy. Szarjál sünt, Karesz.

Leszáll a villamosról Fábián. Gyurka azonnal felismeri, hogy a fenébe ne ismerné, mert azért ez egy jó nő. Olyasféle, jóféle, akit nehéz lenne csak úgy elfelejteni. Látta a fotóját az aktában, és ha nem is ezen törte napokig az agyát, azért megfordult a fejében párszor, hogy miért nincs ennek a nőnek pasija? Valakije? Csak az anyja lenne? Egészséges ez? Nem az. Ahogy ez a hideg sem.

Na, és akkor mintha össze lett volna hangolva, mintha egy zenekar játszott volna, megjelenik az anyja, akkora kabátban, hogy fel sem lehetne ismerni, ha nem bottal jár. Az asszony eltotyog, ahogy minden reggel, a kisbolt felé. Meglátja a lányát, aki felé siet, és együtt mennek be a boltba, aminek még az ajtórácsán is rács van, mintha nem is egy lakótelepi bolt lenne, hanem a bolt a börtönben, a különbség csak annyi, hogy ez egész nap nyitva van. Gyurka előveszi a telefonját, és beleszól: – Menjetek.

Egy fehér Mazdából kiszáll két kollegája, olyan fiúk, akikkel se vitatkozni, se ellenkezni nem lehet, termetük ellenére gyorsan mozognak, el is tűnnek a lépcsőházban, az egyik kezében táska, a másikéban meg az ökle. Gyurka is kilép a fa mögül, nézi, hogy hova tehetné a termoszt, aztán egyszerűen a földre ejti, átlép a törmelék fölött, és a rendőrök felé indul elég darabosan, mert mostanra már a térde is tömbre fagyott, biccent a fakabátoknak, aztán megpróbál kicsit mozogni, hogy átmelegedjen, de annyira fáj, hogy inkább abbahagyja. Majd utána a kocsiban, ott van flaskában whisky, meg a légkondi, a kettő együtt felmelegíti.

A két kollegája pár percen belül vissza is érkezik, arcukon kábé annyi kifejezés van, mint gondolat az agyukban, bár Gyurka az agy mint szerv meglétéről sincs meggyőzve, de ezt megtartja magának. A lépcsőházakból lassan szivárognak elő az emberek, mint valami bombatámadás túlélői egy zombifilmben, vánszorognak a villamos meg a busz felé, vakarják a jeget a lerohadt Suzukik meg Opelek szélvédőjéről, óvatosan araszolnak, mert a járdát megint jégréteg borítja. Hogy lehet így élni?, csóválja a fejét Gyurka, aztán kihúzza magát, mert akció van. Int a két emberének, akik bólintanak a rendőrök felé, Gyurka szépen belenyúl a kabátja zsebébe, előveszi a végzést, és odaáll a két embere elé. Így várják Fábiánt és az anyját.

6
(2012. január 22.)

4. tétel
Finale

Fábiánt rossz előérzet tölti el, ahogy meglátja a férfiakat. Azt a bőrkabátos bájgúnárt, a két gorillát és a rendőröket.

– Mi baj, kislányom? – kérdi az anyja, mert nem sokat lát a férfiakból, a szemüvegéért a héten kell elmenni az Ofotértbe.

– Nem tudom, anya. Nem tudom. Semmi – feleli Fábián, és védelmezőn karol az anyjába. A férfiak nem mozdulnak, ahogy közelednek feléjük, és ez egyre növekvő aggodalommal tölti el. Anyja léptei is lassulnak.

– Radványiné Farkas Csilla? – kérdi a tenyérbemászó képű férfi iszonyú drága kabátban, és még drágább cipőben.

– Igen – feleli az anyja.

A férfi erre bólint, kihajtja a kezében tartott papírlapot, és fahangon olvasni kezd. Fábiánnak szavak akadnak meg a torkán: foglalás, hiteltartozás, behajtás, azonnali hatállyal, árverés, lepecsételés, hatósági személy.

– Hogy mit mondanak? – kérdi az anyja. – Azt mondják, hogy a lakáshiteled fejében lefoglalták a lakásodat, anya, lepecsételték, nem is mehetsz be egyelőre, és el fogják árverezni.

Az anyja jobb keze görcsösen markolja meg az övét.

– Nem értem.

– Én sem – feleli Fábián, és érzi, ahogy a gyomra összeugrik, olyan kicsire, amilyenre még akkor sem ugrott, amikor az elnök azt csinálta vele, amit nem kellett volna. A járőkelők megállnak körülöttük, egy fiatal fiú előveszi a telefonját, és elkezdi felvenni a jelenetet. Fábián ezt is inkább érzékeli, de nem látja, mert csak az előtte álló öt férfit látja, és az anyja remegő kezét érzi az övében. Megindul a férfiak felé, arra számítva, hogy majd utat nyitnak nekik, de nem. Állnak, maradnak a helyükön. A rendőrök leeresztik a kezüket.

– Ez törvénytelen – jelenti ki Fábián, ahogy közeledik feléjük.

– Nem, nem az – feleli a tésztaképű. – Jogerőre emelkedett bírósági végzés – tartja az orra elé a papírt, majd int az egyik emberének, aki a végzés másolatát Fábián anyjának a kezébe nyomja.

– Erre nincs joguk – torpan meg Fábián, és ha most döntenie kellene, hogy mi tolul fel erősebben benne – a félelem vagy a harag –, akkor nem tudna választani. – Erre nincs joguk! – mozdul a rendőrök felé, de az egyik halkan, szenvtelenül megszólal: – Hatósági személy elleni erőszak, azzal nem viccelünk – közli, és a szemében olyasmit lát Fábián villanni, ami erősebb az ő haragjánál és félelménél.

– Anyám nem tartozik senkinek – lép hátra.

– Hogyne tartozna – magyarázza a drága kabátos tésztaképű. – Különben nem lehetnénk itt. Mi a törvény betűje szerint járunk el.

– Azzal, hogy az anyámat hajnalban kirakják a télbe? – kérdi Fábián, és közben azon csodálkozik, hogyan mondhatja ki ő pont ezeket a szavakat pont ebben a sorrendben. Megroggyan a térde.

Aztán az anyja térde is.

– Minden rendben, anya, hazamegyünk, főzök egy teát – fordul az anyjához.

Az előtte álló öt férfi nem mozdul, egyedül a fiatalabbik rendőr int nemet a fejével. – Kérem, ne feszítsék a húrt. Az ingatlan le van pecsételve, nem mehetnek be további intézkedésig.

– Akkor mégis mi az istent csináljunk?

– Kezdhették volna azzal, hogy kifizetik a hitelüket. Időben – közli a tenyérbemászó képű. – Akkor nem tartanának itt.

Egyre többen vannak körülöttük, de ez az öt férfi közül senkit sem hat meg. Fábián előtt ekkor két dolog lesz világos: ezeknek ez a munkájuk, ezek ebből élnek, ezeknek ez a normális. Meg az, hogy ez az egész nem véletlenül történik.

Ahogy az sem, hogy az anyja térde megbicsaklik, és bármennyire is erősen fogja a kezét, a földre csúszik a parkolóban. A telefonját a kezében tartó fiú közeledik, rögzít mindent, a rendőrök nem mozdulnak. Fábián letérdel az anyja mellé, akinek az arca hamuszürke. – Mentőt, hívjanak már mentőt! – kiáltja. Fogja az anyja kezét, nem tudja, hogy mit csináljon, gőze sincs, hogy mi történik, a lakók, a szomszédok körbeveszik őket, a parkolóban jeges szél támad, a szeme sarkából látja, hogy a végrehajtók katonásan elvonulnak, a két rendőr marad csupán, az egyik a telefonjába beszél, a másik meg a bámészkodókat igyekszik távol tartani, pedig nem is akarnak közeledni, nem akarnak közelebb lépni, mintha leprások lennének, mintha valami fertőző betegség terítette volna le az anyját, aki a környéken minden második embert vigasztalt már a konyhájában tea vagy kávé mellett, és tanáccsal segítette, mert az anyja védőnő volt egész életében, mindent látott, mindent hallott már, de olyat még nem, hogy valakit az egyik pillanatról a másikra törvényesen kirakjanak a lakásából.