Maria Montessori

A GYERMEKKOR
TITKA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maria Montessori: Il segreto dell’infanzia, Garzanti, 2013

Hungarian translation © Wiesenmayer Teodóra, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította: Wiesenmayer Teodóra

Szaklektor: Stausz Eszter

A magyar kiadás előszavát írta: Tallér Júlia

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és
Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta.

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Laik Eszter

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

Borítóterv Visnyai Zoltán

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-519-9

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Előszó – A gyermekkor társadalmi kérdés

ELSŐ RÉSZ

1. A gyermek évszázada

2. A vádlott

3. Biológiai közjáték

4. Az újszülött

5. A természetes ösztönök

6. A lelki embrió

7. A törékeny pszichés struktúrák

8. A rend

9. Az intelligencia

10. A növekedés küzdelmei

11. A járás

12. A kéz

13. A ritmus

14. A személyiség helyettesítése

15. A mozgás

16. Az érzékszervek szerepe

17. A szeretet megértése

MÁSODIK RÉSZ

18. A gyermek nevelése

19. A gyakorlat ismétlése

20. Szabad választás

21. A játékok

22. Jutalmazás és büntetés

23. A csend

24. Az önérzet

25. A fegyelem

26. A tanítás kezdete

27. Fizikai párhuzamok

28. Következmények

29. Kiváltságos gyermekek

30. A tanító lelki felkészülése

31. Deviációk

32. Menekülések

33. A pszichés gátak

34. Gyógyulások

35. A kötődés

36. A birtoklás

37. A hatalom

38. A kisebbségi komplexus

39. A félelem

40. A hazugságok

41. Elmélkedések a fizikai életről

HARMADIK RÉSZ

42. A felnőtt és a gyermek közötti küzdelem

43. A munka ösztöne

44. A kétféle munka jellegzetességei

45. Az irányító ösztönök

46. A gyermek mint tanító

47. A szülők küldetése

48. A gyermek jogai

Előszó a magyar kiadáshoz

Első szakdolgozatomat a Montessori-módszerről írtam. Neveléstörténet-szemináriumon hallottam róla először, megbújt a többi, fél oldalon bemutatott gyakorlat között. Szerencsém volt, mert egy négyfős szakmai közösség éppen akkor indította el a módszert alkalmazó iskoláját, a Montessori Oktatási Centrumot.{1} Így főiskolásként itt tölthettem a szakmai gyakorlatomat, majd a következő évtől csatlakoztam az iskola pedagógiai csapatához. Izgalmas idők jöttek, nem volt könnyen elérhető szakirodalom, nem voltak tutorial videók, letölthető, kész eszközök, sőt Facebook-csoportok sem léteztek még. Miközben tanultuk, hogy hogyan kell egy nem állami iskolát működtetni, fenntartani, fejleszteni, nagy erőkkel próbáltuk megismerni és megtanulni a Montessori-módszer szemléletét, pedagógiai-pszichológiai hátterét, az eszközöket és azok használatát a rendelkezésünkre álló források segítségével, például egy német nyelvből fordított kéziratból. Színes kartonokból készítettük a méretpontos eszközöket, asztalossal készíttettük el a rózsaszín tornyot, barna lépcsőt, számolórudakat. Kézzel írtuk a magyar nyelvhez adaptált olvasás-írás tanításához használható betűket, olvasókártyákat, majd kézzel is fóliáztuk, hogy tartós legyen. Folyamatosan apró tárgyakat, szép dobozokat és tálcákat gyűjtöttünk. A hétköznapjainkat meghatározta az eszközök készítése, beszerzése, a pontos használat megértése és begyakorlása. Először autodidakta módon tanultunk, aztán megszerveztük, hogy a bécsi Montessori Egyesület tartson nálunk, Budapesten egy kihelyezett Montessori-képzést. Harminchét pedagógus alapdiplomával rendelkező szakember végzett ezen a kétéves képzésen, közülük többen alapítottak Montessori óvodát saját környezetükben. Néhány éven belül az ELTE PPK-n elindult a Montessori-pedagógia szakirányú továbbképzés. Az iskolánk fejlődött, külföldi iskolalátogatásokon bővítettük tudásunkat, pályázatoknak és támogatóknak köszönhetően idővel eredeti Montessori eszközöket is vásárolhattunk, így a saját készítésűek kiegészítői lettek az újaknak.

Végül 1992-ben megalakult a Magyarországi Montessori Egyesület, melynek B. Méhes Vera lett a tiszteletbeli elnöke és alaptanfolyamaik oktatója is. Az egyesület napjainkig tart alapvetően az óvodás korosztályra fókuszáló alaptanfolyamokat.

Vajon miért vállaltuk ezt a rögös utat, miért próbáltunk ennyi nehezítő tényezőt átlépve, a semmiből egy módszert megismerni, megtanulni és az iskolánkban alkalmazni? Mi az, ami Montessori módszerét az 1900-as évek elejétől aktuálissá teszi?

Montessori élete

Maria Montessori 1870. augusztus 31-én született Olaszországban, Chiaravelle-ben. Huszonöt éves korában, első nőként avatták orvossá. Doktorként tanársegéd lett a római egyetemen, és az egyetem elmekórtani klinikáján „gyengeelméjű”, azaz sajátos nevelési igényű (SNI) gyerekeket tanulmányozott. Arra a meggyőződésre jutott, hogy a fogyatékossággal élő, tanulásban akadályozott gyerekek gyógyítása elsősorban nem orvosi, hanem pedagógiai feladat. 1898 és 1900 között ezt az állítását a gyakorlatban is igazolhatta, Rómában ugyanis az addig heterogén iskolákat, melyekben sajátos nevelési igényű és ép gyerekek együtt tanultak, szétválasztották, és külön intézményt létesítettek a fogyatékossággal élő gyerekek számára. Ennek az intézetnek a vezetésével bízták meg Montessorit, aki bebizonyította, hogy megfelelő módszerrel és eszközökkel nem várt eredményeket lehet elérni a fogyatékossággal élő gyerekekkel is, akik az ép gyerekekkel való összehasonlításban nem maradtak alul. Montessori mindez alapján arra a következtetésre jutott, hogy a többségi iskolákban folyó tanítás nem veszi figyelembe a tanulók életkori sajátosságait, érdeklődési területeit és fejlettségi szintjét. A sajátos nevelési igényű diákokkal elért sikeren felbuzdulva úgy vélte, módszerét ki kell próbálnia tipikus fejlődésű gyerekekkel is.

Maria Montessori ezen a területen a pedagógiai elméletét először Rómában, egy szegény, munkáscsaládok lakta kerületben próbálhatta ki. A Caserma di Via dei Marsi nevű, frissen épült bérházban 1907-ben hozták létre az első Gyermekek Házát (Casa dei Bambini), ahol a családok 3–7 éves gyermekeinek napközbeni felügyeletével és tanításával bízták meg őt. Az itt alkalmazott módszereket nemcsak nevelésnek, hanem megfigyelésen alapuló pszichológiai kísérletnek is szánta. Az volt a hipotézise, hogy a gyerekek belső, spontán fejlődési késztetései akkor tudnak kibontakozni, ha olyan tudatosan előkészített környezetben vannak, ahol a speciálisan kialakított eszközök segítségével önállóan, saját tempójukban fedezhetik fel a világot. A felkérés révén Montessori nem csupán egy intézmény vezetője lett, hanem egy olyan pedagógiai paradigma megalkotója és validálója, amely a gyermeki autonómiára és a belső motivációra épül.

Rövid időn belül kiderült, hogy Montessori feltételezései igazak voltak. Az itt nevelkedő gyerekek tudása és teljesítménye magasan meghaladta a hasonló intézményekben elért eredményeket. A magas teljesítmény hatására a pedagógusnő módszere egy-két éven belül egész Európában, majd a világon mindenhol elterjedt. Az elkövetkező években előadásokat és tanfolyamokat tartott számos országban. Pedagógiai rendszerének sikerét bizonyítja az is, hogy a fasiszta Európában betiltott Montessori iskolák nem szűntek meg, csak „szüneteltették” működésüket. A háború után újabb iskolák nyíltak, és a Montessori-módszer jelenleg elismert alternatív oktatási formaként van jelen az egész világon.

Maria Montessori 1952-ben halt meg, életének utolsó felében, többek között az Indiában töltött évek hatására nagy figyelmet szentelve a békének és a békére nevelésnek. Munkásságáért 1949-ben, 1950-ben és 1951-ben is Nobel-békedíjra jelölték. Pedagógiai módszere a gyermek egyéni fejlődésére, az önfegyelemre és a mások iránti tiszteletre épít, ezek az elemek pedig szorosan kapcsolódnak a béke gondolatához. Bár a díjat soha nem nyerte el, a jelölések önmagukban is elismerik azt a hatást, amit a pedagógián keresztül a globális békegondolatra gyakorolt.

A gyermek fejlődése

A pedagógiai kutatások konszenzusa szerint a hatékony pedagógus mélyreható szakmai tudással és gazdag módszertani repertoárral bíró, hiteles szakember. Emellett empatikus, méltányos és gondoskodó személyiség, aki biztonságos, motiváló tanulási közeget teremt. A tanár személye képezi azt a hidat, amely a diákot elvezeti a tudáshoz, ennek stabilitását pedig a szakmai és emberi minőség adja.

A 19. század végéig az intézményesített oktatásban ezen elvárások kevéssé érvényesültek. A svéd tanítónő, Ellen Key a korabeli iskolát a „gyerekek lélekgyilkolásának” színtereként írta le, amely kiöli a tudásvágyat, és gátolja az önálló ismeretszerzést. Mindezeket még erősíti, hogy az oktatás frontális formában történő ismeretátadás volt, melyet sok esetben nem megfelelően képzett pedagógusok végeztek.

Ezzel szemben a Montessori-pedagógia középpontjában a gyermek autonómiájának és önkibontakozási törekvéseinek maximális támogatása áll. Ennek feltétele az individuális fejlődési ütem tiszteletben tartása és az önálló tevékenység biztosítása egy speciális eszközrendszer segítségével. Ezen eszközök nem csupán szemléltetnek, hanem lehetővé teszik a gyermek számára az önálló, saját ütemű felfedezést, gyakorlást és az önellenőrzést, így válva az autonóm ismeretszerzés alapvető feltételeivé. Montessori paradigmájának középpontjában tehát a belsőleg motivált, aktív gyermek áll. A módszer a gyermek fejlődési törvényszerűségeire, életkori sajátosságaira és aktuális érdeklődésére épít, ezeket tekinti a nevelési folyamat alapjának.

A 19. század végén a tudományos pszichológia és a fejlődéslélektan megszületésével új alapokra helyeződött a gyermekről való gondolkodás. Montessori elméletének alapvetése, hogy minden egyén egy vele született késztetéssel jön a világra, amely az autonómia és a függetlenség elérésére irányul. Ez az autonómiára való törekvés a fejlődés mérföldköveiben nyilvánul meg. A mozgás, a beszéd és az önellátás elsajátítása mind azt a célt szolgálja, hogy a gyermek csökkentse a környezetétől való függőségét. Mindezek alapján a felnőtt szerepe nem az irányítás, hanem egy olyan előkészített környezet megteremtése és fenntartása, amely a fejlődés szenzitív periódusait ismerve támogatja a gyermek autonómiatörekvéseit. Ez a gyermekközpontú szemlélet magyarázza, hogy a reformpedagógiai irányzatok miért tértek el radikálisan a korábbi, a gyermeklélektani ismereteket nélkülöző gyakorlattól, és miért bizonyultak időtálló, hatékony rendszereknek.

Maria Montessori fejlődéslélektani modellje a gyermeki létet három, egyenként hatéves, belsőleg tagolt szakaszra bontja. Ezek a periódusok nem csupán életkori kategóriák, hanem minőségileg eltérő belső munkaformákat, érdeklődési fókuszokat és tanulási sajátosságokat leíró fejlődési síkok.

I. Az első fejlődési sík (0–6 év): A felépítés kora

Az első, születéstől hatéves korig tartó szakasz a felépítés kora, melynek során a gyermek figyelme még tudattalanul, egyfajta belső vezérléstől hajtva fordul a környező világ felé. Ez az abszorbens elme időszaka, amikor a gyermek erőfeszítés nélkül szívja magába a környezeti ingereket.

• A „tudattalan teremtő” (0–3 év): Ezt a periódust Montessori a „spirituális embrió” szakaszának is nevezi. A gyermek globálisan orientálódik, és egy egységes, differenciálatlan egészként éli meg önmagát és a világot. Ebben a fázisban megy végbe az érzékszervi, mozgásos és nyelvi képességek robbanásszerű fejlődése.

• A „tudatos munkás” (3–6 év): Az „emberépítő” szakaszban a gyermek érdeklődése egyre differenciáltabbá válik. Tudatosan kezdi rendszerezni a korábban ösztönösen befogadott ismereteket. Előtérbe kerül a finommotorika csiszolása, az első fogalmi kategóriák megalkotása, valamint a szociális és empatikus viszonyulások kialakulása.

II. A második fejlődési sík (6–12 év): A kiépítés kora

A második, hat és tizenkét éves kor közötti életszakasz a kiépítés kora. A gyermek figyelme immár tudatosan irányul a külvilágra, és ez az időszak különösen szenzitív periódus az erkölcsi fejlődés szempontjából. Érdeklődésének homlokterébe a természeti jelenségek és a világmindenség nagy összefüggései kerülnek. Montessori szerint a gyerekek útban vannak afelé, hogy a világban éljenek, ezért kapcsolatba kell vele kerülniük, meg kell érteniük, mielőtt belépnének abba.

• A „felderítő” (6–9 év): Ebben a korban a kortárskapcsolatok és a képzelet játsszák a főszerepet. A gyermeket a világ nagysága és a benne rejlő titkok ragadják meg; mindent meg akar ismerni és érteni.

• A „tudós” (9–12 év): Ebben az alszakaszban a fantáziát fokozatosan a kreativitás és a specializálódó érdeklődés váltja fel. A konkrét gondolkodás egyeduralma mellett megjelennek az absztrakció első csírái, a gyermek képessé válik az ok-okozati összefüggések mélyebb megértésére.

III. A harmadik fejlődési sík (12–18 év): Az átépítés kora

A harmadik nagy periódus az átépítés ideje, egy jelentős fizikai és pszichológiai transzformáció korszaka. A serdülő érdeklődése egyre inkább társadalmi irányultságúvá válik: foglalkoztatni kezdik az igazságosság, az emberi méltóság kérdései, a társadalmi folyamatok és a tudományos összefüggések. Ez a kétség és a határozatlanság, a heves indulatok és az elbátortalanodás időszaka is.

• A „társadalmi újszülött” (12–15 év): A „szervező” szakaszában a serdülő számára a szociális környezet és a közösséghez való tartozás válik meghatározóvá. Megjelenik a már kialakult belső erkölcsi iránytű, és erőteljes igény mutatkozik az önálló, felelősségteljes cselekvésre.

• A „politikai ember” (15–18 év): Az „érdekelt” szakaszában a gondolkodásban az absztrakció válik uralkodóvá. Ez teszi képessé a fiatalt arra, hogy elvont fogalmakkal verbális szinten is magabiztosan foglalkozzon, és kialakítsa saját, koherens világképét.

Ez a gondosan strukturált fejlődési út az egyes életszakaszokban megszerzett ismeretek és képességek teljes integrációjával zárul. A gyermek önálló és kiteljesedett személyiséggé válását Montessori szerint számos belső törvényszerűség is segíti.

Érzékeny periódusok

Maria Montessori „érzékeny periódusoknak”{2} nevezte azokat az életszakaszokat, amikor a gyermek különösen nyitott, fogékony és könnyedén tanul bizonyos készségeket vagy viselkedésformákat. Ebben az időszakban ösztönösen és erőteljes érdeklődéssel fordul egy adott tevékenység vagy ismeret felé, a tanulás szinte erőfeszítés nélkül történik, természetes öröm kíséri. Az érzékeny periódus egy időkapuként is felfogható, ami után a tanulás ugyan továbbra is lehetséges, de sokkal nagyobb tudatos erőfeszítést igényel, és gyakran nem lesz olyan mély vagy maradandó.

Néhány fontos érzékenységi terület:

A rend iránti érzékenység kb. 1,5–4 éves korban domináns. Ilyenkor a gyermek ragaszkodik a környezete állandóságához, pontos rendjéhez. A rend ebben az időszakban a környezetének rendezettsége mellett a napi rutint is jelenti. A rend adja a kiszámíthatóságot és a belső biztonságot. Ez a biztonságérzet vezet aztán el a belső rend megteremtődéséhez.

A mozgás és mozgáskoordináció a születéstől kezdve jelen van a gyermek életében, de különösen fontossá 1–4 éves kor között válik. Ilyenkor lesz biztos a járás, a megfelelő kézhasználat, fejlődik a finommotorika. A bizonytalan, sok fölösleges mozgással járó tevékenység a gyakorlástól válik biztos, könnyen kivitelezhető tevékenységgé.

A beszéd, a nyelv elsajátításának érzékeny periódusa születéstől kb. 6 éves korig tart. Ilyenkor a gyermek anyanyelvét erőfeszítés nélkül sajátítja el.

Az érzékszervek finomításának is megvan az érzékeny időszaka. Ez kb. 2–6 év között zajlik. Ekkor alakul ki a látás, hallás, tapintás, szaglás, ízlelés differenciálódása.

A társas élet szabályaira és normáira, a szociális kapcsolatokra kb. 2,5–6 éves korukban lesznek nyitottak a gyerekek, ilyenkor sokat tanulnak arról, hogyan működik a közösség.

Montessori úgy vélte, hogy a gyermek fejlődése nem egyenletes és lineáris, hanem ezek az érzékeny periódusok adják a „motorját”. A felnőtt feladata ezért nem az, hogy erőltessen, hanem hogy megfigyeljen, és a megfelelő pillanatban megfelelő környezetet és eszközöket biztosítson a gyerekek számára.

A figyelem polarizációja

Montessori szisztematikus megfigyelőmunkát végzett. A gyerekek viselkedését, választásait, reakcióit vizsgálta. Egy nap azt látta, hogy egy kislány hosszú ideig, teljes elmélyültséggel dolgozik egy egyszerű, mindennapi eszközzel, a hengersorral. Montessori kísérletképpen megzavarta a gyermeket (megérintette, áthelyezte a székét az asztal tetejére, megpróbált szóba elegyedni vele), de a kislány mindig visszatért, és újra és újra elmélyülten folytatta a munkát. Ezután tudatosan figyelte más gyerekeknél is a jelenséget, és ugyanazt tapasztalta: ha a gyermek megtalálja a belső szükségletének megfelelő tevékenységet, képes hosszú ideig koncentrálni. Montessori ebből azt a pedagógiai következtetést vonta le, hogy a nevelés kulcsa nem a felnőtt irányítása, hanem a megfelelő környezet és eszköz biztosítása, ami lehetővé teszi a figyelem ilyen mély fókuszát. Ezt az állapotot nevezte a figyelem polarizációjának.

A figyelem polarizációja tehát egy olyan jelenség, amikor a gyermek teljesen és mélyen elmerül egy tevékenységben. Ezt az állapotot az jellemzi, hogy a gyermek minden külső ingert kizár, és teljes figyelmét a feladatra összpontosítja. Ha a gyermek belső érdeklődéséből fakadóan foglalkozik egy dologgal, eljuthat a mély figyelem állapotáig, azaz létrejön a teljes összpontosítás, melyben a környezet zavaró körülményeit is képes figyelmen kívül hagyni. Megszületik a „képes vagyok rá” magabiztos érzése, és nem számít az idő. Figyelmét oly módon tudja polarizálni, hogy csak a számára fontos információk jutnak el a tudatáig. Ennek az állapotnak a feltétele, hogy a feladat optimálisan illeszkedjen a gyerek képességeihez. Ilyenkor a gyermek hajlandó ismételten elvégezni ugyanazt a feladatot, látszólag külső cél nélküli, belső hajtóerőből fakadóan. Ez az ismétlés szolgálja a készségek elmélyítését és a belső rend kialakítását. A tevékenység maga a jutalom. A gyermek elégedettséget és örömet érez a feladat elvégzése során, ami nem függ külső dicsérettől vagy jutalomtól. Ez a tevékenység tehát önjutalmazó. Ha értékelést, külső dicséretet, elismerést teszünk mellé, a belső motiváció megszűnik, amely a tevékenység iránti vágy kioltását vonzza maga után.

Montessori azt figyelte meg, hogy a figyelem polarizációja után a gyermek megnyugszik, koncentráltabbá és fegyelmezettebbé válik. Ez a jelenség a „normalizáció” folyamatának kulcsfontosságú része, amely során a gyermek harmonikus és rendezett belső állapotba kerül.

A felnőttek feladata, hogy egy előkészített környezet és megfelelő eszközök kínálatával lehetővé tegyék a gyerekek számára, hogy ezt az állapotot elérjék.{3}

Ez Montessori pedagógiájának egyik alapköve. Montessori úgy gondolta, hogy amikor a gyermek eléri a polarizált figyelem állapotát, akkor nemcsak egy készséget gyakorol, új ismeretet sajátít el interaktív tevékenységek által, hanem saját személyiségét is építi. Ez elősegíti a belső erők harmonikus fejlődését, a gyermek saját tapasztalatain keresztül éli meg, hogy képes önállóan, kitartással és felelősséggel véghezvinni egy feladatot. Montessori ezt a folyamatot a belső rend kialakulásának nevezte.

Montessori egyik nagy felismerése az volt, hogy a fegyelem nem külső kényszerből fakad, hanem a gyermek belső önuralmából. A polarizált figyelem során a gyermek megtapasztalja a rendet, a pontosságot, a munka örömét, és mindez lassan átformálja viselkedését. Így alakul ki az, amit Montessori „belső fegyelemnek” nevezett: a gyermek megtanul önmagán uralkodni, mivel saját maga tapasztalja meg a koncentráció mély élményét.

Montessori észrevette azt is, hogy a polarizált figyelem után a gyermek nyugodtabb, kiegyensúlyozottabb, boldogabb, amit nem a felnőtt jutalmazása vált ki, hanem a belső elégedettség érzése. Ezt úgy értelmezte, hogy a gyermek ilyenkor megtalálja a saját fejlődési útjának természetes ritmusát.

Montessori szerint a koncentrált munka után a gyermekek szociálisan is nyitottabbá, együttműködőbbé válnak, a polarizált figyelem tehát a társas kapcsolatok alakulását, a szociális kompetenciák fejlődését is elősegíti.

A gyermek szabadsága

Az emberben létrejövő belső változások sorozata egy meghatározott „menetrend” szerint történik. Ha támogatjuk ezt, kiteljesedik a személyiség, ha túl sok gátat állítunk, megzavarjuk a fejlődést, s ez deviáns viselkedéshez vezethet. Montessori pedagógiájában a gyermek szabadsága az egyik leggyakrabban félreértelmezett, ugyanakkor központi fogalom. Ez nem a korlátok nélküli szabadosságot vagy a „bármit lehet” elvét jelenti, hanem a korlátok közötti szabadságot. Ebben az értelemben a szabadság egy tudatosan felépített pedagógiai eszköz, amelynek célja a belső fegyelem, az önállóság és a felelősségtudat kifejlesztése.

Az önálló ismeretszerzésnek, az individuális tanulásnak sajátos feltételei vannak. El kell fogadni, hogy a gyerekek egyéni ütemben fejlődnek, s a fejlesztést ehhez az ütemhez kell igazítani. A gyermek függetlenedési törekvései csak akkor valósulhatnak meg, ha lehetősége van az önálló tevékenykedésre.

A szabadság gyakorlásának feltétele egy gondosan előkészített környezet, amely lehetőséget kínál a szabadon választott, rendezett tevékenység végzésére. Itt minden tárgynak, eszköznek megvan a helye, ami segíti az önálló választás, a rend és rendezettség belsővé tételét. A szabadságot a gyermekek méreteihez igazított bútorok és a nyitott polcokon elhelyezett, felnőtt segítsége nélkül is használható eszközök is erősítik.

Ezek az eszközök olyan didaktikai segédletek, melyek egymással szoros kapcsolatban állnak, egymásra épülnek, tudatos rendszer szerint összeállítottak és a gyerekek által jól átláthatók, használhatók. Messze túlmutatnak a puszta szemléltetésen, ezek maguk a megértés kulcsai. Nem csupán a gyakorlást és az elmélyítést szolgálják, hanem a tudás megszerzésének elsődleges forrásai is. Lehetővé teszik az egyéni ütemben történő ismeretszerzést, a személyre szabott ismeretátadást, az oktatási folyamatban történő aktív részvételt az érdeklődés figyelembe vétele és önálló tevékenykedés lehetőségének megteremtése által. Mindezen törekvések teljes megvalósulása csak akkor következhet be, ha ezek az eszközök alkalmasak arra, hogy megismerésük után a gyerekek önállóan használhassák mindaddig, míg el nem sajátítják azt az ismeretanyagot, amit az adott eszköz bemutat a számukra, s ha képes a gyerekeket segíteni a megismeréstől az önellenőrzésig vezető úton. A felnőtt az eszköz használatának bemutatásával rávezeti a gyermeket, hogy önállóan jöjjön rá a benne rejlő logikára és szabályszerűségekre. A tudás így nem passzívan befogadott, bemagolandó tananyag, hanem saját érzékszervi tapasztalaton alapuló, aktív felfedezéssé válik, mely egyszerre fejleszti a szenzomotoros és kognitív képességeket is. A felfedezést követően ugyanezek az eszközök biztosítanak lehetőséget a gyakorlásra és az elmélyítésre. Például a szorzás logikájának megértése után a szorzótáblák memorizálása is egy kézzelfogható, élményszerű folyamattá válik a megfelelő eszközökkel. A Montessori-módszer alapjait képezik ezek a speciális eszközök, melyek nem szemléltetésre, hanem gyakorlati használatra készültek.

Az előkészített környezeten belül a gyermek a választás és a cselekvés szabadságát is megélheti. Szabadon választhat a polcokon lévő eszközök közül. Azokért a feladatokért tud teljes felelősséget vállalni, melyek elvégzéséről önmaga dönt. A belső motiváció és a saját érdeklődésre épülő választás a szándékos figyelem tartós fenntartására, a megkezdett munka befejezésére ösztönzi. A figyelem polarizációja is csak a szabad választás alapján végzett tevékenykedés során jöhet létre.

Az önállóan használható eszközök akkor töltik be teljesen funkciójukat, ha alkalmasak az önellenőrzésre. Montessori eszközeinek egyik legfontosabb elve a beépített hibakontroll, vagyis az önellenőrzés lehetősége. Ez azt jelenti, hogy az eszköz maga jelzi a gyermek számára, ha hibát vétett, így a visszajelzés nem egy külső személytől (például a pedagógustól) érkezik, hanem magából az eszközből. A hiba így elveszíti személyes, frusztráló jellegét, és egyszerűen egy megoldandó problémává, egyfajta barátságos útmutatóvá válik. A gyermeknek nem kell külső megerősítésre várnia, hiszen saját maga éli meg a sikerélményt, amikor rájön a helyes megoldásra. Ez a belső megerősítés sokkal mélyebb és tartósabb, mint a külső dicséret. Ez a folyamat az önálló problémamegoldás és a kitartás kulcsa, mivel a gyermeket az akadályok leküzdésére ösztönzi. Az eszközökkel végzett elmélyült, önkorrekcióra épülő munka során fejlődik a belső fegyelem, az önuralom, és olyan esszenciális képességek is, mint a tervezés, a munkafolyamatok áttekintése, sőt a másokra való odafigyelés és az együttműködés.

A mozgás szabadságát az adja, hogy a gyerekek szabadon mozoghatnak a teremben, vihetnek egy széket az asztalhoz vagy dolgozhatnak a szőnyegen, amíg ez nem zavar másokat. Az eszközhasználat során lehetőség van a társas kapcsolatok szabad választására is. Minden gyerek eldöntheti, hogy egyedül vagy másokkal szeretne dolgozni. A berendezett környezet a szociális kompetenciák fejlesztésére is szolgál. Minden eszköz egy-egy példányban lehet jelen a tantermekben, hogy ez a gyerekeket megbeszélésre, időbeosztásra, tervezésre, kompromisszumok kötésére, kooperációra ösztönözze.

Montessori szerint ha a gyermek egy ilyen strukturált keretrendszeren belül szabadon cselekedhet, a külső szabályok fokozatosan belső fegyelemmé válnak. A választás szabadsága megtanítja a döntései következményeinek vállalására, ami egyenes út a felelősségtudat kialakulásához.

A szabadságnak elengedhetetlen korlátai is vannak. A határoknak világosnak, egyszerűnek és mindenkire egyformán érvényesnek kell lenniük. A szabadság addig tart, amíg az nem sérti mások jogait vagy a közösség rendjét. Nem bánthatod magad, nem bánthatsz másokat, és nem károsíthatod a környezeted tárgyait. Ezek a korlátok adják meg a gyermek számára a biztonságot, és tanítják meg a társas együttélés alapvető normáira és a környezet tiszteletére.

Montessori módszerében a gyermek szabadsága nem a szabályok hiányát jelenti, hanem egy olyan támogató és biztonságos keretet, ahol a gyermeknek van hatalma és képessége arra, hogy önmaga irányítójaként, felelősen és konstruktívan cselekedjen.

A felnőtt

Maria Montessori gyakran a kertészhez hasonlította a pedagógust. A kertész nem „növeszti” a növényt. Nem húzogatja a leveleit, hogy gyorsabban nőjön. A kertész feladata, hogy biztosítsa az optimális feltételeket, a jó földet (előkészített környezet), a napfényt és a vizet (szeretetteljes, támogató légkör). Ha a feltételek adottak, a növény a saját belső törvényei szerint, a benne rejlő potenciált kibontakoztatva fog növekedni.

Montessori módszerében a felnőtt nem tanító (pedagógus) a szó hagyományos értelmében. Nem ő a tudás egyedüli birtokosa és átadója. Ebben a módszerben a felnőtt feladata, hogy összekösse a gyermeket a gondosan előkészített környezettel, majd háttérbe húzódva lehetővé tegye, hogy a gyermek a saját belső motivációja szerint, önállóan fejlődhessen.

A legfontosabb feladata a megfigyelés. Mielőtt cselekedne, a felnőtt csendes, objektív megfigyelőként van jelen. Kíváncsian és ítélkezésmentesen figyeli, hogy melyik gyermek milyen fejlődési szakaszban van, mi iránt érdeklődik, milyen nehézségekkel küzd. Ez a tudományos alaposságú megfigyelés adja a kulcsot ahhoz, hogy mikor és hogyan segítsen.

A felnőtt összekötő a gyermek és környezete között. Amikor a megfigyelései alapján úgy látja, hogy egy gyermek megérett egy új ismeretre, egy rövid, precíz és lényegre törő bemutatást tart neki az eszköz használatáról. A bemutatás célja nem a tanítás, hanem a kíváncsiság felkeltése és az eszköz helyes használatának bemutatása.

A felnőtt türelmes, bízik a gyermek belső időbeosztásában, és nem sietteti. Hagyja, hogy a gyermek maga küzdje le a nehézségeket és maga javítsa ki a hibáit az eszközök segítségével. Csak akkor segít, ha a gyermek elakad, és valóban segítségre van szüksége. („Segíts, hogy magam csinálhassam!”)

Nem dicsér és nem kritizál. A gyermek motivációja a belső elégedettségből fakad, nem a külső megerősítésből. A felnőtt jelenléte és csendes figyelme a legnagyobb elismerés.

A módszer talán legnagyobb kihívása a felnőtt számára önmaga átalakítása. El kell engednie a kontroll iránti vágyat, a saját egóját és a hagyományos tanítási reflexeit. Ehhez alázatra, mély tiszteletre és a gyermek belső potenciáljába vetett hitre van szükség.

A Montessori-pedagógia időszerűsége

Maria Montessori pedagógiája nem csupán időszerű, hanem talán soha nem volt annyira releváns, mint napjaink gyorsan változó világában. A módszer olyan alapvető emberi és tanulási szükségletekre kínál választ, amelyek a modern kor kihívásai közepette egyre inkább felértékelődnek.

Ma már nem az a legfontosabb, hogy mennyi lexikális tudást halmoz fel valaki, hiszen a különböző keresőprogramok vagy a mesterséges intelligencia segítségével ezekhez pillanatok alatt hozzá lehet jutni. A hangsúly áttevődött az úgynevezett transzverzális vagy soft skillekre, amelyeket a Montessori-módszer szinte észrevétlenül, a mindennapi működésébe építve fejleszt.

• Kreativitás és problémamegoldás: Az eszközökkel való szabad, de szabályok mentén történő munka folyamatos kísérletezésre és önálló megoldások keresésére ösztönöz.

• Önállóság és felelősségvállalás: A szabad eszközválasztás és a munkafolyamat önálló menedzselése felelősségtudatot és belső motivációt alakít ki.

• Alkalmazkodóképesség: Mivel a gyermek a saját tempójában haladhat és maga választja meg a tevékenységeit, megtanul rugalmasan alkalmazkodni a feladatokhoz és a környezetéhez.

• Kritikai gondolkodás: A hibakontrollra épülő eszközök arra tanítják a gyermeket, hogy ne külső tekintélytől várja a megoldást, hanem maga elemezze, értelmezze és javítsa a munkáját.

Maria Montessori zsenialitása abban rejlett, hogy tudományos felszerelés nélkül, pusztán a gyermekek aprólékos megfigyelésével jutott olyan következtetésekre, amelyeket ma a modern agykutatás képalkotó eljárásokkal igazol:

• A kéz és az agy kapcsolata: Ma már tudjuk, hogy a kézzel végzett, finommotorikát igénylő cselekvés rendkívül erősen stimulálja az agyi idegpályák fejlődését. Montessori ezt úgy fogalmazta meg: „A kéz az értelem eszköze.”

• A végrehajtó funkciók fejlesztése: Montessori előkészített környezetében a gyermek folyamatosan tervezi a munkáját, kiválasztja az eszközeit, kontrollálja a cselekvéseit, és kitart egy feladat mellett. Ezek a tevékenységek egyenesen a homloklebenyhez köthető végrehajtó funkciókat (tervezés, önkontroll, kognitív rugalmasság) edzik.

• A mozgás fontossága: Montessori módszerében a mozgás a tanulás szerves része, nem pedig tiltott cselekvés. A modern kutatások egyértelműen bizonyítják, hogy a mozgás elengedhetetlen az idegrendszer egészséges fejlődéséhez és a tanulási folyamatok hatékonyságához.

A módszer hatékony ellenszert kínál napjaink legégetőbb oktatási és társadalmi problémáira is:

• A digitális figyelemzavar korában: A módszer egyik leglátványosabb eredménye a gyermekek mély koncentrációs képességének kialakulása. Ez a képesség felbecsülhetetlen érték egy olyan világban, amelyet a folyamatos külső ingerek és a szétszórt figyelem jellemez.

• A standardizált tesztek nyomásával szemben: A Montessori-pedagógia a belső motivációra épít. A gyermek nem jutalomért vagy a büntetés elkerüléséért tanul, hanem a belső tudásvágytól hajtva. Ez életre szóló nyitottságot alakít ki a világ megismerése iránt (lifelong learning).

• A frontális oktatás helyett: A módszer maximálisan személyre szabott. Minden gyermek a saját fejlődési ütemében, az egyéni érdeklődésének megfelelő úton haladhat, ami megelőzi a kudarcélményeket és a lemaradást.

Maria Montessori pedagógiája egy rendkívül modern, tudományosan megalapozott és jövőbe mutató keretrendszer. Fontos azonban hangsúlyozni, hogy a módszer ereje és hatékonysága éppen a komplexitásában, az elemek egymásra épülő egységében rejlik.

Ez nem egy svédasztal, ahonnan tetszés szerint válogathatunk egy-egy vonzó elemet, például néhány szép faeszközt, hanem egy finoman hangolt, organikus rendszer. A szabadság nem működik az előkészített környezet és a világos korlátok nélkül, az önellenőrző eszközök elvesztik értelmüket, ha a felnőtt folyamatosan beavatkozik és értékel. Minden elem szorosan kapcsolódik a többihez.

A Montessori-módszerrel kapcsolatos egyik legnagyobb kihívás és félreértés napjainkban éppen az, hogy sok helyen csupán felszínesen, kiragadott részeket alkalmaznak. Egy ilyen „felvizezett” Montessori nem képes megvalósítani azt a mély, személyiségformáló hatást, amire a maga teljességében hivatott. A valódi eredményekhez elengedhetetlen a módszer integritásának tiszteletben tartása és annak komplex rendszerként való alkalmazása.

Míg a kilencvenes években a Montessori-pedagógia iránt elkötelezett szakemberek és szülők legfőbb gondja az információhiány volt, mára a helyzet a visszájára fordult. Akkoriban nehezen találtunk megbízható forrásokat, kevés lehetőségünk adódott a hospitálásra, a gyakorlati tapasztalatszerzésre, és szinte vadászni kellett egy-egy szakkönyvre.

Az elmúlt évtizedekben ez gyökeresen megváltozott. Számos, a módszert bemutató könyv jelent meg magyarul, Montessori neve pedig széles körben ismertté vált. A kereső szülőnek és a tájékozódni vágyó pedagógusnak ma már nem a hiánnyal, hanem az információs zajjal kell megküzdenie, hogy megtalálja a valódi értéket.

Éppen ezért kimagasló jelentőségű esemény, amikor ebben a zajos közegben egy eredeti forrásmű, maga Maria Montessori egyik írása kerülhet magyar fordításban az olvasók kezébe. Egy ilyen könyv segít visszatalálni a módszer valódi gyökereihez és esszenciájához.

Tallér Júlia
Budapest, 2025.

Előszó
A gyermekkor társadalmi kérdés

Néhány éve társadalmi mozgalom indult a gyermekek érdekében, és nem azért, mert valaki egyénileg kezdeményezte volna. Úgy éledt fel, akár a vulkánkitörés után keletkező spontán tűz. Így születnek a nagy mozgalmak. Kétségtelen, hogy a változáshoz a tudomány is hozzájárult: a higiénia{4} megkezdte harcát a gyermekhalandóság ellen, és bebizonyították, hogy a gyermekkor az iskolai túlterhelés áldozatául esik, mint ismeretlen mártír, örökös büntetésre ítélve, hiszen maga a gyermekkor véget is ér az iskolaidőszak végével.

A kutatások ijesztő képeket tártak elénk: megnyomorított korai évek, nehéz szívek, fáradt elmék, görnyedt hátak és feszülő mellkasok, tuberkulózisra hajlamos gyermekek.

Harmincévnyi tanulmányozás eredményeképpen azt látjuk, hogy a gyermek olyan emberi lény, akit a társadalom ellök magától, de ezt már egészen korán megteszik azok, akik életet adtak neki, és gondozzák. Mi hát a gyermekkor? Folyamatos lábatlankodás a gondterhelt és fáradt felnőttek körül, akiket egyre jobban leköt a munkájuk.

A modern városok szűkössé lett otthonaiban nincs többé hely a gyermek számára, ahogy az utcákon sem: egyre több a gépjármű, a járdák rohanó emberektől zsúfoltak. A felnőtteknek nincs idejük foglalkozni a gyermekekkel, sürgős kötelezettségeik nyomasztják őket. Az apa és az anya is dolgozni kénytelen, ha pedig nincs munkájuk, a gyerek éppúgy megsínyli a nyomort, mint a felnőttek. Még a legjobb körülmények között élő gyermek is a szobájába zárva tölti az idejét, fizetett idegenek gondjaira bízva, számára tilos a belépés oda, ahol azok tartózkodnak, akiknek az életét köszönheti. Nincs olyan menedék, ahol a gyermek azt érezhetné, hogy megértik, ahol a számára megfelelő tevékenységeket végezhetné. Jónak kell lennie, csendben kell maradnia, semmihez sem nyúlhat, mert semmi sem az övé. Minden érinthetetlen, a felnőtt kizárólagos tulajdona, tiltott a gyermek számára. Mi tartozik hozzá? Semmi. Alig néhány évtizeddel korábban még gyerekszékek sem voltak. Ezért ültette a felnőtt gyakran a maga térdére a csemetéjét.

Amikor a gyermek a nagyok bútoraira vagy a földre ült, megszidták; valakinek az ölébe kellett vennie őt. Így vált a felnőtt környezetében a gyerek egy alkalmatlankodó kis lénnyé, aki keresne magának valamit, de hiába, aki belépne valahová, de azonnal kizavarják. Akár az az állampolgári jogaitól és otthonától megfosztott hontalan, a társadalom peremére száműzött lény, akivel mindenki tiszteletlenül bánhat, akit szabadon sértegethetnek és büntethetnek a természet által adományozott jog: a felnőttek joga alapján.

Valami különös lélektani jelenség folytán a felnőtt sosem gondoskodott arról, hogy a gyermeke számára megfelelő környezetet alakítson ki; mintha szégyenkezne miatta a társadalomban. A törvényalkotó ember a saját örökösét törvények nélkül és törvényen kívül hagyta. Irányítás nélkül engedte át a zsarnokság ösztönének, ami ott lapul minden felnőtt szíve mélyén. Pedig a gyermekkor új energiákat hoz a világba – olyan erőket, amelyeknek frissítő fuvallatokként kellene hatniuk, hiszen képesek eloszlatni a hibákkal terhelt emberi életek során, generációkon át felgyülemlett fojtó gázokat.

A fajunk eredete óta vak és érzéketlen társadalomban azonban az évszázadok lassú munkája során mégis kialakult valamiféle tudatosság a gyermek sorsát illetően. Úgy sietett ebben a higiénia a segítségünkre, ahogyan egy életeket kioltó katasztrófa helyszínére érkeznek a segítők. A csecsemőhalandóság annyi áldozatot követelt, hogy a túlélők valamiféle világméretű özönvíztől megmenekült szerencsés kivételeknek tekinthetők. A higiénia végre felvette a harcot a csecsemőhalandósággal. A huszadik század elején bekövetkező, minden társadalmi réteget érintő, széles körű elterjedésével végre másként tekintünk a gyermek életére. Az iskolák olyan változáson mentek át, hogy a tízévesnél régebbi intézmények százévesnek tűntek. A kedvességre és a megértésre alapozott nevelési elvek eljutottak a családokhoz és az iskolákba is.

A tudományos kutatások eredményein túl számos, érzelmek által vezérelt kezdeményezésnek is örülhetünk. A mai reformátorok közül egyre többen tartják szem előtt a gyermekkort: a várostervezés során óvodákat alakítanak ki; játékra alkalmas tereket és parkokat építenek; a színházaknál a gyermekekre is gondolnak, könyveket és újságokat adnak ki számukra, utazásokat szerveznek nekik, a bútoraikat is az ő méreteikhez igazítják. Végül az osztálytudatos szervezetek kialakításával próbálják megszervezni a gyermekeket, és beléjük csepegtetni a társadalmi fegyelem fogalmát, továbbá az abból fakadó egyéni méltóságot, ahogyan az a cserkészszervezetekben és a „gyermekköztársaságokban” történik. Napjaink forradalmi politikai reformátorai is igyekeznek hatáskörük alá vonni és ezzel a saját terveik engedelmes eszközévé tenni a gyermeket.{5} Ám akár a jó, akár a gonosz érdekében teszik, akár azért, hogy segítséget kapjon, akár azért, hogy számításból eszközként használják, a gyermek ma már folyamatosan jelen van. A társadalom tagjává vált. Energikus lénye előtt mindenhol nyitva az ajtó. Már nem csupán családtag, nem az az apróság többé, aki vasárnaponként legszebb ruhájába öltöztetve, apja kezét fogva engedelmesen sétál az utcán, vigyázva, hogy be ne piszkítsa ünnepi ruhácskáját. Nem, a gyermek immár olyan személyiség, akivel számolni kell a társadalmi életben.

Ma az érdekében tett minden lépésnek jelentősége van. Ahogy fentebb írtuk, ezt nem közvetlenül a kezdeményezők idézték elő, nem is valamiféle szervezet irányította; azt kell mondanunk, eljött a gyermekkor órája. Ennélfogva a maga teljességében áll előttünk egy roppant fontos kérdés: a gyermekkor társadalmi kérdése.

Muszáj felismernünk ezeknek a társadalom, a civilizáció és az egész emberiség számára fontos változások jelentőségét. Minden szórványos, egymástól függetlenül született kezdeményezés egyértelműen bizonyítja, hogy önmagában egyik sem bír építő jelleggel: csupán annak jelei, hogy körülöttünk valódi, egyetemes törekvés indult el egy nagy társadalmi reform irányába. E reform jelentősége hatalmas: új időket és új polgári időszakot hirdet. Mi vagyunk az utolsó túlélői egy immár letűnt korszaknak, amikor az ember csupán arra törekedett, hogy egyszerű és kényelmes környezetet alakítson ki magának: a felnőtt emberiség számára.

Új korszak küszöbén állunk, amelyben két különböző emberiségért kell dolgoznunk: a felnőttekért és a gyermekekért. Olyan civilizáció felé tartunk, amelynek két társadalmi környezetet, két külön világot kell megszerveznie: a felnőttek, illetve a gyermekek világát.

Az előttünk álló feladat nem a már szárnyukat bontott társadalmi mozgalmak merev és külsődleges szabályozását jelenti. Nem a gyermekek javára történő különféle állami és magánkezdeményezések összehangolása terén kell serénykednünk. Ebben az esetben a felnőttek szerveződéséről lenne szó, amely egy külső cél, a gyermekek segítését tűzi ki célul.

A gyermekkor társadalmi kérdése a gyökereivel saját, belső felnőttvilágunkba hatol, hogy megmozdítsa lelkiismeretünket, és megújítson bennünket. A gyermek nem valamiféle idegen, akire a felnőtt csupán külső, objektív szempontok alapján tekinthet. A gyermekkor a felnőtt életének legfontosabb építőeleme: az alapja.

Az érett korú ember jósága vagy gonoszsága abból a gyermekkorból fakad, amelyből a felnőtt érkezik. Hibáink a gyermekekre hullanak majd vissza, és hatásuk kitörölhetetlen lesz. Mi meghalunk, de ők szenvedni fognak a lelküket örökre eltorzító gonoszság következményeitől. A folyamat körkörös, állandó és megszakíthatatlan. Ha a gyermekkorhoz nyúlunk, akkor mindennek a legérzékenyebb pontját érintjük, amely a régmúltban gyökerezik, és a végtelen jövő felé tart. A gyermekkorra figyelni annyit jelent, mint a legérzékenyebb, létfontosságú pontot érinteni, ahol minden eldönthető és megújítható, ahol árad az élet, ahová a lélek titkai vannak bezárva, mert ott történik az ember nevelése.

Tudatosan dolgozni a gyermekek érdekében, és ezt a munkát azzal a csodálatos szándékkal végezni, hogy megmentsük őket, az emberiség titkának megszerzését jelenti, éppúgy, ahogyan már feltártuk a bennünket körülvevő természet számos titkát.

A gyermekkor társadalmi kérdése olyan, akár egy apró növény, amely vonzó üdeséggel alig bújt ki a földből. De majd rájövünk, milyen erős és mély gyökerekkel kapaszkodik ugyanez a növény, amely gyökereket nem könnyű kitépni. Ásni kell, mélyre kell ásni ahhoz, hogy lássuk, azok a gyökerek minden irányba kiterjednek, és messzire nyúlnak, akár egy labirintus. Ahhoz, hogy a növényt kihúzzuk, körülötte az egész földet el kell távolítanunk.

E gyökerek a tudatalatti jelképei az emberiség történetében. El kell hát távolítani az ember elméjében megkövesült, statikus dolgokat, amelyek képtelenné teszik őt a gyermek megértésére és arra, hogy ösztönösen ismerje meg annak lelkét.

A felnőtt megdöbbentő vaksága, a gyermekeivel szemben való érzéketlensége – amely saját életének gyümölcse – minden bizonnyal mély, generációkon átnyúló gyökerekkel bír. A felnőtt viselkedésében – aki szereti a gyermeket, akaratlanul mégis lenézi, és titkolt szenvedést okoz neki – saját hibáink tükröződnek, figyelmeztetésül önnön gyarlóságunkra. Mindez súlyos, általános konfliktusra utal a gyermek és a felnőtt között, még ha az észrevétlen marad is. A gyermekkor társadalmi kérdése arra késztet bennünket, hogy az emberi fejlődés törvényeinek mélyére hatoljunk, és segít annak a korábban ismeretlen tudatosságnak a kialakításában, amellyel új irányt adhatunk az életünknek.

{1} A Montessori Oktatási Centrumot, mely hospitálásoknak is helyet adó bemutatóiskola volt, 1991-ben alapította Balogh Vilma, Bordács Margit, Kim Rita és Veisz Anna. Az idővel óvodával és középiskolával is bővülő intézmény Csepel kertvárosi részén, először az Ív utcában, majd a Gyömbér utcában működött.

{2} Maria Montessori az érzékeny periódusok (szenzitív periódusok) fogalmát a holland zoológus, Hugo de Vries munkásságából vette át. A biológiában megfigyelték, hogy egyes élőlények életében vannak olyan időben behatárolt szakaszok, amikor csak bizonyos ingerekre képesek reagálni, és ha ebben az időszakban az inger hiányzik, később már nem vagy csak nagyon nehezen pótolható. Például bizonyos lepkéknél figyelték meg, hogy a hernyó a kikelés után rögtön a fény felé fordul, de csak addig, amíg az érzékeny periódus tart, később ugyanarra az ingerre már közömbös marad. Bár az érdeklődés bármikor, bármire irányulhat, Montessori megfigyelései során felfedezte, hogy vannak általánosan megjelenő és érzékelhető érzékeny periódusok a gyerekek fejlődése során.

{3} Ezt az állapotot írta le évtizedekkel később Csíkszentmihályi Mihály flow-elméletében. Az áramlatélmény (flow) akkor jön létre, amikor a kihívás szintje és a képességeink egyensúlyban vannak. Ez az állapot segít a maximális teljesítmény elérésében és a boldogság érzésének növelésében.

{4} A higiénia szót Montessori tágabb értelemben használja, mint amire ma vonatkoztatjuk: azokat az egészségügyi, szociális, társadalmi intézkedéseket érti rajta, amelyek révén javult a csecsemők túlélési aránya és a gyermekek testi-lelki jólléte. (A jegyzetek a szerkesztő magyarázatai.)

{5} Montessori e műve 1936-ban jelent meg francia nyelven, majd olaszul 1938-ban. Itt a harmincas évek (a Mussolini vezette Olaszország) társadalmi viszonyaira utal. Montessori a fasiszta rezsimmel való kibékíthetetlen ellentétei miatt 1934-ben elhagyta Olaszországot.