© Kis-Tóth Ágnes, 2025

© Open Books, 2025

Lektorálta Dávid Gyula

A kötetben szereplő grafikai illusztrációkat Csillik Dávid János készítette
Kis‑Tóth Ágnes közreműködésével.

A borítón a NASA Hubble-űrteleszkópjának felvétele látható.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztő Leiszter Attila

Korrektor Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-415-4

TARTALOMJEGYZÉK

Bevezetés – Vajon az univerzum nagyobb, vagy a kíváncsiságunk?

1. A Nap, a Hold, a bolygók, a csillagok és mi. Hát ez meg mi?

2. Hééé, ki öntötte ki a tejet az égboltra?

3. A galaxisok titkos élete és viharos találkozásaik

4. Fedezzük fel a távoli világot! …de mégis hogyan?

5. A klasszikus fizika felért a csúcsra. Itt a kaland vége?

6. Egy parányi sötét felhő a fizika tiszta égboltján

7. Az a bizonyos kettes számú kósza felhő

8. A 20. század hajnala és a nagy felfordulás kezdete

9. Minden relatív! Na jó, szinte minden…

10. A nap, amikor Einstein meggörbítette a világot

11. Leírható-e az egész univerzum néhány egyenlettel?

12. „Tágul a tér befogadni világnagy eszemet”

13. Kérek egy kis bummot! Nagy bumm lett, maradhat?

14. És lám, végül csak előbújt: az univerzum sötét oldala

Felhasznált irodalom

A könyvben szereplő képek és illusztrációk forrásai

Ma már a hétköznapi tudásunk része, hogy az égbolton a Nap, a Hold és a csillagok mellett láthatunk műholdakat, meteorokat, üstökösöket, aszteroidákat és más bolygókat is. A városoktól távol kirajzolódik az égen a Tejút sávja, távcsövekkel megfigyelhetünk messzi ködöket és galaxisokat, sokan hallottak már vörös óriásokról, fehér törpékről, neutroncsillagokról és fekete lyukakról. Sőt, szinte mindenki szótárában benne van a relativitáselmélet, az ősrobbanás, az univerzum tágulása, a sötét anyag és a sötét energia is. Bár a jelentésüket nem mindenki ismeri, mégis a természetes tudásunk részei lettek ezek a fogalmak, lépten-nyomon megjelennek a modern kultúrában, könyvekben, filmekben és zenékben is. Egy színes és szagos, változatos és folyamatosan változó, izgalmas és elképzelhetetlenül hatalmas univerzumot látunk ma magunk körül. Azonban ez nem mindig volt így, ehhez a tudáshoz hosszú és lenyűgöző út vezetett. Rengeteg csillagász és fizikus aprólékos munkája, számtalan váratlan fordulat, elvetélt ötlet és véletlen felfedezés eredménye mindaz, amit ma már egyértelműnek gondolunk a világunkról. A legnagyszerűbb az egészben pedig az, hogy közel sem vagyunk ennek a hihetetlen utazásnak a végén. Az elmúlt évszázadok alatt megválaszolt kérdések mind csak újabb és újabb kérdőjelekhez és rejtélyekhez vezettek, és úgy tűnik, hogy tényleg minél többet tudunk az univerzumról, annál inkább szembesülünk vele, hogy mennyi mindent nem tudunk még.

Ennek a könyvnek a motivációja és célja, hogy bemutassa, mit gondolunk jelenleg a minket körülvevő világ méreteiről, a közeli és a távoli univerzum szerkezetéről, kialakulásáról és fejlődéséről. Hol helyezkedünk el mi a rendszerben, és vajon mi a szerepünk ebben a nagy egészben? Milyen a Tejútrendszer, a galaxis, amiben élünk? Honnan tudjuk, hogy léteznek más galaxisok, és ráadásul rengetegen vannak? Hogyan néz ki a világegyetem olyan gigantikusan nagy léptékben, ahol már a galaxisok is apró porszemnek tűnnek? Mik a mozgatórugói a világunk alakulásának? Milyen titkokat rejt az univerzum múltja és milyen meglepetéseket tartogat a jövő?

Szeretnék egy kis ízelítőt adni a kalandokból és kihívásokból, amik a mai tudásunkhoz vezettek, és összefoglalni azt, ahol tartunk és ahova még eljutni szeretnénk. Hogy mi alapján választottam pont ezeket a történeteket? Természetesen a célom, hogy egy objektív és átfogó képet fessek a fizika fejlődésének szédületes történelméről, azonban az, hogy ezen belül mely apró részleteket, egyéni sorsokat és színes érdekeségeket emeltem ki, az bizony teljesen és tökéletesen szubjektív. Számtalan ember számtalan egyéni története kísérte ezt az utat, minden nem fért volna el ennek a könyvnek a lapjain, így nem volt mit tenni, egyszerűen kiválasztottam a kedvenceimet.

Számomra a fizika iránti rajongás, ami már gyerekkorom óta elkísért, nem volt magától értetődő. Az igaz, hogy nagyon fiatal korom óta űrhajós szerettem volna lenni, de ezen kívül sem a fizika, sem a csillagászat nem foglalt el kifejezetten különleges szerepet az életemben. Gyerekként alapvetően minden érdekelt, és ezért sokáig nem tudtam eldönteni melyik az az irány, ami a leginkább vonz. A természettudományos érdeklődés persze jelen volt a családomban, Anyukám matek–fizika szakos középiskolai tanár, Apukám pedig matematikus–filozófus volt, de ennek ellenére nem volt elvárás, hogy én is ilyen irányt vegyek. Tizennyolc évesen még halványlila gőzöm nem volt arról, hogy mihez is szeretnék kezdeni magammal, és végül teljes tanácstalanságomban választottam a matematikus szakot, mondván, hogy azt szeretem, jól is megy, és még menőn is hangzik.

A fizika iránti szerelem később kopogtatott be hozzám. Egyszer csak elkezdtem felfigyelni izgalmasnak tűnő kifejezésekre, mint a fekete lyuk, féreglyuk, sötét anyag, sötét energia, neutrínó, pozitron, tachion, kvark, idődilatáció, spektroszkópia, perturbáció, húrelmélet, határozatlansági elv, egy dobozba zárt macska, párhuzamos dimenziók, teleportálás, időutazás és még sorolhatnám napestig. Fogalmam sem volt, hogy pontosan mik ezek, és vajon melyik tudomány és melyik fantasztikum. Főleg mert a legtöbb fogalommal a Csillagkapu sorozatban találkoztam, ami valljuk be, egy fantasztikus sorozat, de azért inkább fikció, mint tudomány. Már volt egy diplomám és tanítottam is pár éve, mikor végül megérett bennem a döntés: nekem ezekről a dolgokról muszáj többet tudnom!

Amikor elindultam a nagybetűs Fizika, majd később az asztrofizika megismerésének útján, akkor szó szerint egyik ámulatból estem a másikba. Egy olyan tudomány tárult fel előttem, ami a világunk végtelenül izgalmas és sokszor meghökkentő működését zseniális és kreatív módszerekkel igyekszik megfejteni. Ezzel a könyvvel ebből a csodálatos utazásból szeretnék nektek is egy kis ízelítőt adni. Olyan történeteket választottam, amik engem is magukkal ragadtak, amik számomra is tanulságosak, érdekesek, inspirálóak vagy éppen szórakoztatóak voltak. Remélem, nektek is hasonló élményt nyújtanak majd!

A csillagos égbolt látványa a kezdetek óta kíséri az emberiséget, és mivel az ember egy nagyon kíváncsi lény, ezért természetes, hogy ezt a jelenséget is szerette volna megérteni és megmagyarázni. Azonban a mai napig kihívást jelent, hogy egy olyan rendszer felépítését és működését szeretnénk kibogozni, amit csak távolról tudunk megfigyelni. Több ezer év fejlődése után mikor végre eljutottunk a világűrbe, még akkor is éppen csak a peremét értük el a hatalmas világegyetemnek. A csillagászat a fizika egy olyan területe, ahol nem tudjuk egy laborban, általunk kontrollált keretek között előállítani és megfigyelni a megismerni kívánt dolgokat és folyamatokat. Csak annyit tehetünk, hogy figyelünk, ötletelünk és következtetünk. Az égbolt számunkra olyan, mint egy gigantikus szakadék túloldalán elhelyezkedő, ismeretlen élőlényekkel teli erdő. Nem tudunk átjutni, hogy közelről megnézzük, nem tudjuk befolyásolni a benne zajló eseményeket, csak fürkészni tudjuk, és persze igyekszünk egyre jobb távcsöveket készíteni a megfigyeléshez. Az a szerencse, hogy idővel és aprólékos munkával így is meg tudjuk ismerni a benne élő „állat- és növényfajokat”.

A legelső világmodellek, amik az égitestek szerepét, mozgását és mibenlétét próbálták magyarázni, még természetesen a Földet rakták a világunk középpontjába, hiszen mi más lett volna a legegyszerűbb megközelítés. A Napnak, a csillagoknak és az elmosódott sávként megjelenő Tejútnak látszólag nem sok közük volt egymáshoz. A Naphoz közelebbi bolygókat (Merkúr, Vénusz, Mars, Jupiter és Szaturnusz) már korán, az i. e. 2. évezredben megfigyelték és feljegyezték babiloni csillagászok, mint olyan „vándorló csillagokat” (vagyis vándorló, bolyongó, bolygócsillagokat), amik elmozdulnak a háttérben mozdulatlannak tűnő csillagokhoz képest, ám szerepük a rendszerben szintén nem volt egyértelmű. Így sokáig világunk nem volt más, mint egy csomó misztikus alkotóelem egymással misztikus kapcsolatban állva. Az ókori tudományos élet virágzása során ez tökéletes teret adott arra, hogy sokféle és kreatív magyarázat születhessen, mivel szinte lehetetlen volt igazolni, melyik válasz a helyes.

Érdemes azt a magyarázatot kiemelni, amely a kor legsikeresebb eredménye lett, és gyakorlatilag közel két évezreden át meghatározta az emberek gondolkodásmódját. Ez a ptolemaioszi geocentrikus, tehát földközéppontú világkép. Az ókori görög kultúrában a földközéppontú világmodellek már az i. e. 6. századtól jelen voltak, és sokan támogatták, többek között Platón és Arisztotelész is, hiszen az égitestek látható pályája alapján logikus volt a feltételezés, hogy minden körülöttünk kering. Az ilyen modellek közül végül kiemelkedett egy. Ebben a modellben a Föld gömb alakú, és mozdulatlanul áll a világ középpontjában. A Nap, a Hold és a bolygók mind egy-egy kristálygömb felszínén helyezkednek el, melyek egymásba vannak ágyazva, akár a hagyma rétegei. A gömbök elmozdulhatnak egymáson, így egyenletes sebességgel forogni tudnak a Föld körül. Az egészet körbeölelő külső kristálygömbön pedig megtalálhatók a csillagok.

1. ábra
A geocentrikus világkép egyik ábrázolása, melyben kristálygömbök ölelik körbe a Földet. (Petrus Apianus német tudós Cosmographia című műve a 16. századból.)

A modell egyik legnagyobb szépséghibája az volt, hogy nem adott magyarázatot a bolygók időnkénti szokatlan mozgására. A Földről nézve ugyanis néha előfordul, hogy a bolygók megállnak az égen, majd elindulnak visszafelé, végül újra visszakanyarodnak és folytatják útjukat a pályájukon. A 2. században élt Klaudiosz Ptolemaiosz, alexandriai származású matematikus, csillagász, asztrológus, geográfus és zenekutató volt az, aki ezt a gyenge pontot orvosolni tudta. Ő a bolygókhoz tartozó kristály gömbhéjakra kisebb gömböket helyezett, és a bolygók ezeknek a kisebb gömböknek a felszínén keringtek, miközben a nagy gömb továbbra is állandó sebességgel mozgott a Föld körül. Ezzel a bolygókat úgynevezett epiciklikus pályára állította, ami nagyon jó pontossággal leírta a mozgásukat, hiszen tényleg így néz ki a Nap körül keringő égitestek mozgása, ha a Földhöz viszonyítjuk a helyzetüket.

2. ábra
A ptolemaioszi világképben a Föld a középpont, akörül kering a Nap és a csillagok. A bolygók azonban kisebb körpályákon (epiciklusokon) keringenek, miközben az epiciklusok középpontjai keringenek a Föld körül

Ptolemaiosz tehát összegezte és matematikailag is alátámasztotta a geocentrikus világképet, így az ő nevéhez kötjük a modellt. Bár továbbra is voltak szépséghibái, végül mégis sokáig tartotta magát ez az elképzelés. Egyrészt azért, mert egyszerűnek és tökéletesnek tűnt minden más magyarázathoz képest, és megnyugtatóan illeszkedett az emberek természetes világképéhez. Másrészt matematikailag jól leírta és pontosabban előre jelezte az égitestek mozgását, mint bármelyik addigi modell. Harmadrészt pedig Ptolemaiosz elképzelését támogatta a katolikus egyház is, mely akkoriban egyre nagyobb befolyásra tett szert. Összességében az epiciklusokkal kiegészített geocentrikus világkép egyszerűen túl szép és túl jó volt, így nagyon nyomós érvek kellettek ahhoz, hogy ennek szilárd uralma megremegjen.

3. ábra
Az epiciklusok mentén mozgó bolygók pályája nagyon szép mintázatot ír le. Nem csoda, hogy másfél évezredig az elképzelés nem vesztett a vonzerejéből. Az illusztrációt James Ferguson, skót csillagász készítette a 18. században

A geocentrikus világmodell megszületésével és térhódításával párhuzamosan a görög, az arab és a perzsa tudományos kultúrában is megjelentek új és formabontó, majd később részben vagy egészben igaznak bizonyuló ötletek. Erre jó példa az i. e. 5. században élt görög filozófus, Klazomenai Anaxagorasz is. Ő úgy vélte, hogy a Nap és a csillagok is forró, tüzes kövek, csak a csillagok szimplán túl messze vannak, ezért nem érezzük a belőlük áradó hőt. Így ő lehetett az első, aki szerint a Nap valójában egy csillag, ami sokkal közelebb van hozzánk, vagy más oldalról nézve a csillagok valójában távoli napok. Szintén ő volt az, aki először állította, hogy a Holdnak nincs saját sugárzása, csak a Nap fényét veri vissza, majd sikerült helyesen megmagyaráznia a nap- és a holdfogyatkozások eredetét is. Ráadásul azzal a korszakalkotó ötlettel is előállt, hogy a Nap sokkal nagyobb lehet, mint azt gondolnánk. Akár még a Peloponnészoszi-félszigetnél is nagyobb! Az, hogy a dolgok látható mérete hogyan függ a távolságuktól, az ebben a korban még nem volt megfogalmazva és tudatosítva. A perspektíva és a mélységi ábrázolás a művészetekben is például csak a korai reneszánszban jelent meg. Anaxagorasz rendhagyó nézetei emiatt sajnos nem arattak osztatlan sikert, és végül istentelenség vádjával elítélték és száműzték Athénból.

Később, az i. e. 3. században Szamoszi Arisztarkhosz, görög csillagász és matematikus viszont már erre a tudásra alapozva vizsgálhatta a Nap, a Hold és a Föld hármas rendszerét, a Hold fázisait és a holdfogyatkozás jelenségét is. Háromszöget alkotó pontoknak, vagyis inkább gömböknek tekintette őket, és egyszerű trigonometriai összefüggésekből megbecsülte a Hold és a Nap Földtől mért távolságának arányát, valamint a Földhöz viszonyított méretüket is. Például rájött arra, hogy a Nap, a Hold és a Föld által meghatározott csúcsok félhold idején pont egy derékszögű háromszöget határoznak meg. Ezután csak meg kellett mérnie a háromszög Földi csúcsához tartozó szögét (erre ő 87 fokot kapott), és máris meg tudta saccolni, hogy a Nap távolsága a Földtől 18-20-szor nagyobb, mint a Hold távolsága.

4. ábra
Szamoszi Arisztarkhosz a félhold alapján következtetett a Hold és a Nap távolságának arányára, napfogyatkozás alapján a Hold és a Nap méretének arányára, a holdfogyatkozás alapján a Föld és a Hold méretének arányára, valamint a telihold alapján a Hold méretének és távolságának arányára

Ezen eredmény segítségével a Hold és a Nap egymáshoz viszonyított méretére is becslést tudott adni. Hiszen teljes napfogyatkozáskor, amikor a Hold tökéletesen eltakarja a Napot, látható, hogy a két égitest szinte egyforma méretűnek tűnik az égbolton. Ez pedig csak úgy lehetséges, hogy a Nap pontosan annyiszor nagyobb a Holdnál, ahányszor messzebb van tőlünk. Ezért Arisztarkhosz úgy vélte, hogy a Nap 18-20-szorosa a Hold méretének.

A Föld és a Hold méretének egymáshoz viszonyított arányát pedig holdfogyatkozáskor tudta megbecsülni, az alapján, hogy milyen hosszú ideig vet árnyékot ilyenkor a Föld a Holdra. Számításai nyomán úgy ítélte meg, hogy a Hold átmérője közel harmada, míg a Nap átmérője közel hatszorosa a Föld átmérőjének. Érdekes tény az is, hogy a holdfogyatkozások miatt feltételezte eleve azt, hogy a Föld gömb alakú. Helyesen úgy vélte, hogy csak ebben az esetben lehet a Föld árnyéka minden holdfogyatkozás esetén egy, a Hold felszínén átvonuló sötét kör. És ha mindez nem lenne elég, a Hold átmérőjének és a Hold Földtől mért távolságának az arányát is meg tudta becsülni az alapján, hogy telihold esetén mekkora szög alatt látható a teljes Hold az égbolton.

Bár a mérései mai szemmel nézve nem voltak túl pontosak, mert a Nap–Hold–Föld háromszög földi csúcsánál lévő szög valódi értéke félhold esetén 89,85 fok, és így a Nap valójában közel 400-szor messzebb van, mint a Hold. Valamint a Hold majdnem negyedakkora, a Nap pedig 109-szer akkora, mint a Föld, az eredményei mégis borzasztóan izgalmasak voltak. És ami végképp figyelemre méltó, hogy ő vetette fel először azt az ötletet, hogy a kis méretű Föld keringhet a nála nagyobb Nap körül, és nem fordítva. Azonban ez az ötlete nem lett népszerű a saját kortársai körében, és idővel feledésbe merült.

Arisztarkhosz eredményei tehát abszolút úttörők voltak, viszont ő a Föld, a Hold és a Nap átmérőjének és távolságának „csak” az arányát tudta megbecsülni, nem a tényleges méretüket. Egy kortársa eredménye azonban feltette az i-re a pontot, Kürénéi Eratoszthenész ugyanis a Föld tényleges méretét is sikeresen meghatározta. Ő egy igazi polihisztor volt, foglalkozott matematikával, csillagászattal, költő volt, és zenész, valamint ő fektette le a földrajz tudományának alapjait is. Egyszer tudomására jutott az az érdekes tény, hogy Szüéné városában a nyári nap-éj egyenlőség idején délben, amikor a Nap a legmagasabban jár az égen, akkor a függőleges tárgyak nem vetnek árnyékot. Vagyis ekkor a Nap tökéletesen az égbolt közepén helyezkedik el. (Ez a szerencsés egybeesés egyébként annak köszönhető, hogy Szüéné éppen a Ráktérítő magasságában fekszik.) Eratoszthenész ezután egy nap-éj egyenlőség alkalmával és pont délben Alexandriában is megmérte, hogy egy függőleges pálca ott mekkora árnyékot vet. Ezzel pedig meg tudta mondani, hogy a gömb alakú Föld felszínén a Szüénében és az Alexandriában függőlegesnek látszó pálcák valójában mekkora szöget zárnak be egymással. A két város a Föld középpontjából nézve pedig pontosan ugyanakkora szög alatt látszik. Eratoszthenésznek ez a szög körülbelül 7,2 fok lett, ami a 360 foknak az ötvened része.

Ezután már csak fel kellett bérelnie egy szakembert, egy úgynevezett „bematistát”, azaz „lépésszámlálót”, aki megmérte Szüéné és Alexandria pontos távolságát (mai szemmel hihetetlen, de abban a korban tényleg létezett ilyen szakma), és máris minden adott volt a Föld kerületének kiszámításához. A két város távolságára 5000 egyiptomi sztadion érték jött ki (vagyis közel 790 ezer km), ami pedig Eratoszthenész számítása szerint a Föld kerületének ötvened része kellett hogy legyen. Így végül megállapította, hogy a Föld kerülete 250 ezer sztadion, tehát cirka 39 500 km. Bár a sztadion méterben kifejezett precíz értéke a mai napig egy kisebb vita tárgya, az nem kétséges, hogy Eratosztenésznek már az i. e. 2. században sikerült kevesebb mint 2%‑os eltéréssel meghatároznia a Föld kerületét. Érdemes megjegyezni, hogy mai tudásunk szerint a Föld nem tökéletes gömb alakú, hanem kicsit lapított, az egyenlítő mentén kiszélesedő, úgynevezett ellipszoid. A legnagyobb kerülete az egyenlítő mentén van, ahol ez 40 075 km.

Ha mindezt kombináljuk Arisztarkhosz eredményeivel, akkor bátran kijelenthetjük, hogy az ókori görögök már ismerték nemcsak a Föld, hanem a Hold és a Nap becsült méretét, valamint a Földtől mért távolságukat is. És ehhez mindössze némi alap geometriára, néhány zseniális ötletre és egy pálcára volt szükségük, ami még csak nem is varázspálca volt. Egészen elképesztő.

Mindezek ellenére a földközéppontú gondolkodás, majd a ptolemaioszi világkép sokáig az uralkodó nézet maradt a tudományos körökben, és egészen a 16. századig kellett várni, míg a megkérdőjelezése újra napirendre került. Nikolausz Kopernikusz lengyel csillagász volt az, aki nem sokkal a halála előtt, 1543-ban publikálta heliocentrikus modelljét, amelynek már nem a Föld állt a középpontjában. Kopernikusz elképzelése szerint a Föld pusztán egyetlen átlagos bolygó a sok közül, ami a többi bolygóval együtt a Nap körül kering. Állítólag eredményei közzétételével azért várt ilyen sokáig, mert félt az egyházi megtorlástól. Tekintve az őt megelőző és követő „lázadó” csillagászok sorsát, sajnos ez a félelme nem volt alaptalan.

5. ábra
A kopernikuszi világkép ábrázolása, ahol a Nap áll a középpontban. Itt már a Föld körül keringő Holdon kívül látható a Jupiter négy holdja is. (Ismeretlen szerző műve 1660 körül)

Az általa leírt világkép bár egyszerűbb volt, mint a ptolemaioszi, és a bolygók mozgását is helyesen tudta előre jelezni, de valójában „csak” egy újfajta matematikai leírást adott az égitestek mozgásáról, döntő bizonyítékkal még nem szolgált. A kopernikuszi modell pusztán egy eltérő, de hasonlóan jó magyarázatot adott ugyanarra a problémára. Első körben mégis számos kritika érte, melyek közül az egyik legjelentősebb, hogy ebben a modellben a Föld folyamatos mozgásban volt Nap körüli pályáján. Az akkori tudósok szerint, ha ez igaz lenne, akkor a hatását látnunk és éreznünk kellene a mindennapokban. Nagyon leegyszerűsítve a kérdést, a hajunknak folyamatosan lobognia kellene a menetszélben. Mégis, minden ellenvetés mellett ez az új megközelítés nemcsak a Földet hozta „mozgásba” addigi álló helyzetéből, hanem a csillagászatot is felrázta több száz éves álmából.

Kortársa, Giordano Bruno továbblépett eggyel, és azzal az ötlettel állt elő, hogy a Nap csak egy a végtelen sok csillag közül. Mindegyik távoli csillag körül bolygók keringenek hasonlóan, mint a mi naprendszerünkben, és a bolygókon ugyanúgy kialakulhat élet, mint a Földön. Már ezzel, a végtelen világról alkotott elképzelésével sem lopta be magát az egyház szívébe, de más nézetei is eretnek bélyegzőt kaptak. Miután nem volt hajlandó ezeket visszavonni, hét évig tartó pereskedés után elítélték és máglyán égették el.

Igazán nagy áttörést a Naprendszerünk megismerésében végül a távcső feltalálása hozott a 17. század elején. Galileo Galilei távcsöves megfigyelései teljesen új dimenzióba emelték a csillagászati észleléseket. Galilei többek között észrevette, hogy több kisebb hold is kering a Jupiter körül, ami alátámasztotta azt az ötletet, hogy bizony nem minden égitest a Föld körül sürög-forog. Emellett észrevette, hogy a Vénusznak ugyanúgy vannak fázisai, valamint a Nap foltjainak követésével rájött arra, hogy a Nap is forog a saját tengelye körül. Ezek az eredmények mind sokkal jobban beilleszthetők voltak a heliocentrikus modellbe, mint a geocentrikusba, de a világ még mindig nem készült fel ekkora paradigmaváltásra, 1632-ben eretnekség miatt őt is elítélték. Nyilvánosan kellett megtagadnia Kopernikusz tanait, és házi őrizetben élte le az életét.

A Föld viszont ekkor már nem állhatott meg, mozgásba lendült Nap körüli pályáján, ahol évente egyszer körbeér. Tycho Brahe dán csillagász, valamint tanítványa Johannes Kepler német csillagász, matematikus és zenetudós vizsgálatai újabb fordulatot hoztak. Brahe hihetetlenül pontos feljegyzéseket készített a bolygók mozgásáról, és feltett szándéka volt, hogy ő fogja megfejteni a világunk működésének nagy titkát. Ehhez saját világmodellt alkotott, a geo-heliocentrikus modellt. Ebben a Nap továbbra is a Föld körül keringett, a bolygók viszont rendhagyó módon a Nap körül. Azonban bármennyire is érdekes volt Brahe hibrid megoldása, végül nem ez lett a befutó.