Készült a Magyar RTL Televízió Zrt. Bróker Marcsi című filmsorozatának forgatókönyve alapján, melyet Fazekas Máté Bence, Gigor Attila és Szántó Fanni írt. A forgatókönyvet regénnyé átdolgozta Kal Pintér Mihály.

© Fazekas Máté Bence, Gigor Attila,
Kal Pintér Mihály, Szántó Fanni, 2025

© Open Books, 2025

© Marcsifilm Kft., 2025

Borítókép © Sárosi Zoltán, Magyar RTL Televízió Zrt.

A fotón Bacskó Tünde színművész látható.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-609-7

A történetet valós eset ihlette, de a megjelenített események, szervezetek, karakterek és egymáshoz való viszonyaik a képzelet szülöttei. Hiszen Magyarországon ilyesmi amúgy sem történhetne meg.

EGY KARCAGI KISLÁNY ÁLMA

Hogy mi lehet egy tízéves kislány álma, azt nem mindig tudják a felnőttek. Néha hercegnőként terpeszkedik egy trónusnak képzelt kis sámlin, és parancsokat osztogat az udvarhölgyeinek, máskor tündérnek képzeli magát, és jó messzire repül, talán még a képzeleten is túlra. Mari átlagos, karcagi kisgyerek. Többnyire a szobájában ül, és még a képzeletében is zárva vannak az ablakok. Nem akar kirepülni, nem akar mesebeli angyalka lenni. A filléreket számolja. Egymás mellé teszi, majd új formába rendezi őket. Az egyiket az utcán találta, a másik nagypapa zsebéből esett ki, és néhányat azért kapott, mert jó jegyet hozott az iskolából. Bár papa ezt a fajta megvesztegetést nem különösebben kedveli, nagyikával mindig össze lehet mosolyogni. Csak legyen jó az a bizi. És Marika tanul is rendesen. Anyukájával és apukájával hármasban élnek, de papa és mama is mindig ott sertepertél körülöttük, így Marika megszokta, hogy kicsit körülötte forog a világ, a szülőket, nagyszülőket pedig szépen ki lehet játszani egymás ellen. A kislány kedvence az orosz. Az osztálytársai utálják, ő viszont meglátja benne a lehetőséget. A titkos kódok sorozatát. Valamit, amit majd csak ő érthet meg, és persze azok, akik hagyják magukat beavatni. Az angol egyelőre tiltott gyümölcsnek számít. Nincs olyan iskola, ahol tanítanák. Mert az valamiféle ígéret lenne arra, hogy egyszer kitör a szabadság, és aki akar, nyugatra mehet. Vagy egyszerűen gátlások nélkül elmondhatja a véleményét, és oda tartozhat, ahová tartozni szeretne. Hogy Marcsi anyja és apja hová tartozik, az persze kérdés. Kommunistának nem elég jó kommunisták, lázadónak meg nem elég jó lázadók. Valahol a kettő között lavíroznak, ott tűnik a legbiztonságosabbnak a világ. Nem szereztek ellenségeket, de túlságosan sok barátot sem. Igazi túlélők. Marcsi azonban ennél többre vágyik.

Tengerpartra, pálmafára, napfényre. Mi más lehet egy karcagi kislány álma? De a nagyikája addig verte a fejébe, hogy legyen elégedett a sorsával, ne vágyjon többre, mint amennyit megengedhet magának, és imádja a szocializmusban nem annyira elfogadott jóistent, hogy Marcsi végül bemutatja szófogadó, jókislányos arcát. És ez nem is esik annyira nehezére. Hiszen nagyika az ő szövetségese. Amikor először mennek misére, nagyika kis göcsörtös mutatóujjával rámutat a kápolnára, és közli: azon az ajtón most titokban megyünk be. Az senkinek sem használ, ha kiderül. Marcsinak tetszik, hogy titokban mennek valahova. Az nem olyan unalmas, mint minden más, amit szabályszerűen, rutinból csinál, napról napra, évről évre. Szereti figyelni a sok hókuszpókuszt. A papot, aki fiatal és sármos, a szent énekeket, amiket soha nem tud megjegyezni. Néha elkalandozik. Amikor látja, hogy az atya mennyi szentelt vizet locsol szét, és hogy a hívek milyen áhítattal veszik azt a kis zuhanyt, akkor ő gondolkodni kezd: ha egy üveg vízre kérnének áldást, az vajon hányszoros boldogságot okozhatna? Ő majd szállítja neki a palackokat. Egy liter, az tíz deci, ha féldecinként adnák el, és annyit kérnének minden kis adag szentelt vízért, mint amennyi egy üveg ára, akkor literenként csupán fél deci lenne a befektetési költség, a maradék hasznot, ha kettővel elosztaná… Csak meg lehet egyezni azzal a csinos kis atyával. Húsz fillér a forrásvíz a sarki ABC-ben, a kútból meg ingyenes. És a híveknek elég pár löttyintés. Jó zsebpénzt tudna összetenni havonta… A mise végén mondja is a nagyikának, hogy beszélnie kellene az atyával. És a nagyika hagyja, mert tudja, hogy így majd csak üdvözül az ő drága unokája. És amikor az atya már az összes hívének összes panaszát meghallgatta, Marcsira veti a szemét, aki felteszi neki a kérdést: „Mennyibe kerül egy áldás?” Az atya olyan szúrós szemmel néz vissza, hogy rögtön össze is omlik a lány rögtönözve felépített kis gazdasági rendszere, csak a szégyen marad, és persze a megválaszolatlan kérdés. Nem is forszírozza tovább. És akkor még mélyebben hallgat, amikor az apja rákérdez, ugyan, merre is jártak a nagyival. Ilyenkor mindig próbálnak témát váltani. Hazudni nem akarnak. Apa a barátaival már mélyen belegyökerezett a Leninbe, és legfeljebb tanácsházi gyűlésre mennek, ott elég jó a virsli. De nagyika szenvedélyes istenhitét a családban más sem osztja.

Nagypapa mindig csak egy kanállal mer, többet nem ad, nehogy bárki is hagyjon. Nem áll olyan jól a világ, hogy ezt megengedhessék maguknak. Bár Lenin már lekerült a falról, és a sötét folt, amit maga mögött hagyott, kezd lekopni, azért jobb halkan beszélni, keveset enni, és sok lekvárt felhalmozni a kamrában. Marcsi nem lehet balkezes, hiába hóbortoskodik ilyesmivel, a kanál a jobb kézbe való, a két láb meg egymás mellé a szoknya alá, nehogy valaki illetlennek gondolja. Ha gyűrődés van a ruhán, azt szépen el kell simítgatni. A nagymama keresztet vet ebéd előtt, úgy, hogy az ura ne lássa, mert a végén még falhoz vágja a tányért, és akkor annyi a levesnek. Nem mintha a nagypapának nem lennének Istenhez fűződő gondolatai, csak jó mélyre temette őket magában. Nehogy már innen vigyen valamit ki az a szegény Marcsika, amiből aztán baja lehet.

– Mikor mész? – kérdezi nagyapa.

– A táborba? Egy hét múlva.

– Nem kell a nagyanyádról beszélni. Még azt mondják, reakciós.

– Mit? – kérdezi Marcsi, mert nem érti, a nagyapja pontosan mit akar, de az öreg csak kanalazza tovább a levest, és megtáncoltat egy-két zsírcseppet a bajuszán.

– Nem vagyok reakciós – mondja a nagyanyja. – Ilyet ne is mondj, még összezavarod ezt a gyereket!

– Akkor meg mit hányod a keresztet az asztal alatt, mi?

– Erre is csak te hívod fel a figyelmet. Ez az Istenre meg rám tartozik…

– Milyen Istenre? Mit járatod itt azt a babonás szádat? Isten, az nincs, nem is volt, meg nem is lesz.

– Csak a Lenin, mi? Az volt is, lesz is, marad is…

– Most aztán elég legyen! Miért fáj az neked, hogy ezek igazságot meg egyenlőséget akarnak?

– Bolond, aki elhiszi…

Marcsi érzi, ebből megint nagy vihar kerekedik.

Nagymama szipog, ami általában nem jó jel. Ilyesmit akkor tesz, ha demonstrálja, hogy meg van sértődve, el van árulva, vagy amikor megjelenik neki a Jézus Krisztus, és némi ellenforradalmi tevékenységre sarkallja. Soha nem tudott kiállni magáért, és soha nem azt mondta, amit a többiek. Ez némileg fullasztóan hat a környezetére. Marika azonban megérti. Pláne most, amikor a nagypapa úgy letolta. A papa nem sokáig mérges. Most is feláll, megtörli a száját, bemegy a kis szobába, becsukja maga után az ajtót, bizonyára a hírlapot olvassa. Bár nincs már a szobában, nagyika mégis suttogva folytatja.

– Nem tagadhatod meg istened, az bűn. Még a táborban sem – súgja Marikának nagyi.

– És ha csak úgy nem beszélek róla?

– Az is bűn, de bocsánatos. Isten pontosan tudja, hogy milyen időket élünk, nem tesz a válladra nagyobb terheket.

– Nekem a Zsóka úgy mondta, hogy Isten, az volt, de a szocialisták alkut kötöttek vele, hogy ne legyen jelen az emberek életében, ugyanis most már itt a Földön nélküle fogják megteremteni a világbékét, meg azt, hogy mindenki egyenlő legyen.

– Isten soha nem mondott olyat, hogy mindenkinek egyenlőnek kell lennie. Ez badarság. A szegényeknek el kell fogadniuk, hogy szegények, a gazdagoknak meg jól kell élniük a gazdagságukkal. Nincs itt semmiféle forradalom.

– És a kufárok?

– Jaj, hát mindig azokkal a kufárokkal kell jönni!

– Végül is nem olyan nagy bűn, amit csináltak. Odamentek, tudták, hogy a misére majd sokan jönnek, és lesz, aki szívesen vásárol náluk. Most gondolj bele, nagyi! Ha csak ötven ember jön, és minden harmadik vásárol, az már tizenhat vevő.

– Az Isten áldjon meg, kislányom, ez nem a pénzről szól, hanem a hitről.

– De attól senkinek nem veszik el a hite, hogy egy kicsit jól jár.

– Félek, szívem, hogy te is kufár lennél közöttük, akit a Jézus Krisztus elkerget.

– Én? Biztos. De Jézust talán meg tudnám győzni…

– Ne folytasd, mert a pokolra jutsz!

Marika elhatározza, hogy kibírja. Aztán mégis folyton elröhögi magát.

Zalka Máté-raj, viii-gyázz! Zászlófelvonásnak, zászlónak tiszteee-legj! A zászló késik, a raj bizonyos satnyább tagjai a jól megérdemelt pátoszos hangulatban kezdenek kornyadozni, ugyanis Szluhotinszky Natália félorosz pajtásnő semmi lazaságot nem enged addig, amíg a tisztelgés le nem zajlik. Ráadásul példát kell mutatni a bolgár pajtásoknak, akik majd ebből megtanulják a kettes sort és a kővé dermedést. Marcsi is igyekszik jó pajtás lenni. Kissé extravagáns frizuráját már rajkompatibilissé fésülte. Egy éve még jelentette az őrsvezetőnek, hogy nem színésznő, és nem tud hitelesen parádézni, ezért legyenek kedvesek őt felmenteni a formaságok alól, ám emiatt valamilyen pecsétet nem kapott meg, és meggyőződése, hogy a Kakukk őrs is ezért veszített az akadályversenyen. Bár tudna úgy lelkesedni, mint a Drótos Borbála, aki szívből elkötelezett, és partizánfiúkról álmodozik! Aztán négy óra után a bolgár diákokkal közös szabadidő viszonylag laza eltöltése alatt észrevesz valamit. Egy srácot a bokorban. Lehet úgy tizenhat. Az egyenruhájából ítélve valamiféle koordinátorszerű, hogy a bolgár diákok is megtalálhassák a helyüket. Lehet, hogy edző. Olyan kis elvtárs. Meg a cingársága ellenére is van benne valami megnyerő nyugati sárm. Persze Marika ezt még nem tudja ilyen szabatosan megfogalmazni. De ahogy rágyújt, és beleszív a cigarettájába… Rágyújt? Marikának ekkor esik le, hogy ez a fiú kissé mellé jár a szocialista erkölcsöknek, ez persze imponál neki, de úgy dönt, némi zsarolással maga mellé állítja. Marika igen jól kombinál. Ha esetleg ráijeszt, még a cigijét is lenyeli ijedtében. Így közel merészkedik a bokorhoz. Megvárja, amíg a cingár pöfékel néhányat, majd rászól:

– A dolgozó népet szolgálom!

A srác ránéz, nem ugrik meg, végigfuttatja szemét a tizenhárom éves lányon, majd némi lesajnálással a tekintetében csak ennyit mond:

– Kopj le!

Marikát bosszantja, hogy a fiú továbbra is csak a füstöt fújja, rá se néz, nem könyörög, nem rimánkodik…

– Tudod, hogy a tábor területén szigorúan tilos a dohányzás? – kérdezi.

– Akkor ne dohányozz!

Marikát egyre jobban bosszantja a fiú pökhendi stílusa, de leginkább az, ahogy lekezeli őt.

– Ha ezt az idősebb pajtásoknak jelentem, abból ügy lesz. Még az is lehet, hogy kicsapnak.

– Spicli vagy? – kérdezi nevetve a srác. – Egy slukkot? – Marika nem tudja, erre mit kellene felelnie, ugyanis se a slukk, se a spicli szót nem ismeri. De nem mer rákérdezni. A fiú látja rajta a bizonytalanságot, erre még jobban kacag. Marika felé nyújtja a félig szívott cigarettát, ám a lány megbotránkozva néz rá. – Nem fogsz belehalni.

– Én még csak tizenhárom éves vagyok, és nem élek serkentőszerekkel – mondja teljes öntudattal, mire a fiú letüdőzi a füstöt, majd egy karikát ereget.

– Pedig a szemem előtt már serken a kegyes nép, az elmémben pedig elkezdett mosolyogni a hajnal.

– Hogy merészeled gúnyolni elvbarátaink dicső dalát?

– Milyen elv? Ez egy magyar népdal. Kodály gyűjtötte még a békeidőkben.

– Te ezzel az ellenforradalmi hevülettel engem direkt provokálsz?

– Na, küldd le! – Ez a fiú úgy mosolyog Marikára, olyan csibészesen, olyan bizsergetőn, hogy a lány érzi, már nem tudja sokáig játszani a jó pajtás szerepét. Reszkető kézzel átveszi a cigit, majd beleszív. Olyan erős köhögésbe kezd, hogy majd kiköpi a tüdejét. A fiú pedig a térdét csapkodja, úgy nevet. – Nos, milyen?

– Borzalmas.

– Mindig így kezdődik. Na, egy még lehet véletlen, de kettő már nem. – Ezzel ismét Marika felé nyújtja a cigarettát. A lány úgy érzi, ha nem veszi el, akkor bebizonyítja, mennyire gyáva, ha viszont elveszi, akkor cinkos paktumot köt az ördöggel, amiben természetesen nem hisz, csak a nagymama. – Félsz?

– Úgy nézek ki? – kérdezi, majd ismét elveszi a cigarettát, beleszív, és most mintha a füst finoman megülne a tüdején. Még a torkát sem irritálja. Ismét mohón beleszív, de olyan erősen, hogy megint elkezd köhögni. Aztán szépen, lassan végigszívja. Büszkén nyújtja át a csikket a fiúnak, aki átveszi, és a háta mögé pöccinti. A lány megbotránkozva nézi, majd egy kedves mosolyt előhúzva a tarsolyából, a kezét nyújtja. – Marcsi.

A fiú ránéz, végigstíröli, hátrasimítja a haját.

– Spiclikkel nem szoktam tárgyalni, de most az egyszer kivételt teszek. – Kezet fognak. – Weiland Gyula.

Marika pár év elteltével, a főiskolás éveiben már pontosan tudja, ki töri az utat erőteljes szocialista meggyőződésből, ki az ellenálló, és ki az, aki a tanároknak akar imponálni. Leginkább azokra irigykedik, akik ebből nyerészkednek. Mint a Zangás Miki, aki több osztállyal fölötte jár, de a híre minden évfolyamba eljut. Legjobb nótafaként alapozta meg a karrierjét. Később aztán mindenféle pontokat összegyűjt, az összes versenyen indul, még zsákban is képes békaként ugrálni, végül a KISZ-titkárságig ugrálja magát. A legtöbben kinevetik a háta mögött, Marika azonban próbálja ellesni a technikákat. Ha szocializmus van, hát ott kell ügyesen előrébb jutni. Később lesz is egy-két barátja a KISZ-esek között. Így gyakran jár a vendéglátós srácok bulijába, akik ezt nem bánják, hiszen igen szép lány. Pedig közéjük nehéz bekerülni, ők nagyon összezárnak. Ráadásul szinte kizárólag a csajokról dumálnak, folyton felerősítik a zenét, tolják a bambit, néha erősebb cucc is előkerül valakinek a kabátja alól. Marcsit Kati barátnője hívta a buliba, hogy bemutassa egy srácnak.

– Szóval ki ez a Feri? – kérdezi Marcsi Katitól.

– Az unokaöcsém haverja, néha hozzánk csapódik.

– Most komolyan rám akarod tukmálni?

– Csak gondoltam, lóghatnátok kicsit. Nem rossz fej, bár kicsit magának való.

– Figyu, nem kell, hogy programokat szervezz nekem, oké?

A buli elég lagymatag, most valahogy egyetlen srác sincs, aki érdeklődést mutatna a lányok iránt, vagy csupán félnek odamenni, és esetleg kudarcot vallani, pedig a csajok alig várják, hogy valakivel lassúzhassanak.

De ez a Feri? Már attól szexi, ahogy közeledik. És ott áll Marcsi előtt.

– Szia! Mit tanulsz? – kérdezi.

– Szia! Ez azt jelenti, hogy felkérsz? – provokálja Marcsi.

– Ja… Hát végül is…

– Nem akarsz mindjárt egy lassúval kezdeni, igaz?

Feri nem szokta meg, hogy a lányok irányítanak. Gondolta, ellesznek itt pár bambival és néhány szóval, a Kati legalábbis valami ilyesmit dadogott neki. Arra számított, hogy némi udvariaskodó csevegés után, ahogy az lenni szokott, nem látják többé egymást. De ez a lány más. Ez nyomul.

– Mármint hogy várjuk meg a gyorsat? – próbál Feri tapogatózni.

– Ja, hogy te vonatozni akarsz… – csap le Marcsi.

– Ezt most értenem kéne?

– Nem vagy egy észkombájn, ugye?

– Most lehülyéztél? – Feri kezdi felhúzni magát.

– Nem, csak kérdezek – mosolyodik el Marcsi.

– Lehet, hogy tényleg nem beszélgetnünk kéne – vágja oda frappánsan Feri.

– Már legalább egy perc elment a táncból.

– Akkor gyere!

– Vagyis ez az, amikor felkérsz?

– Nyújtsak be kérvényt a tanácshoz?

– Oh, legalább egy hét, mire elolvassák.

– Akkor?

Marcsi a srácra mosolyog, majd egy gesztussal jelzi, hogy kész a táncra. Egyre viccesebbnek találja a fiút. Ebből még lehet valami, gondolja. Aztán amikor Feri óvatosan és finoman magához szorítja, már egészen elalél. Ahogy így közelebbről megnézi, nagyon kedves az arca.

Néha egy tánc mindent eldönt. Hetekig rótták az utcákat, nem volt nap, hogy ne találkoztak volna. Marika valahogy érzi, hogy ez a fiú az ideális jelölt. Százból megelőlegez neki nyolcvankét pontot. Ez a srác erős, frappáns, kedves, nem gondolja túl a dolgokat, és biztos soha nem lesz agresszív se vele, se a gyerekekkel. Vendéglátós, mindig lesz jó állása és keresete, az emberek folyton esznek. Aztán később, ha összedől a szocializmus, mert Marika ebben biztos, hát vállalkozni fog, és akkor ők lesznek a császárok. Néhány tánc és andalgás után Marika bejelenti a nagy hírt. És mielőtt Feri felocsúdna, már mindenki az eljegyzésüket ünnepli. Esküvő lesz itt a javából. Ferinek dagad a melle, hogy egy ilyen szép lány kérte meg a kezét. Még nem zavarja, hogy Marcsi vette kézbe a gyeplőt. Aztán jönnek a hétköznapok, és az első gondok. Nincs hol lakniuk, Marika hiába végzi el a főiskolát, nincs rendes álláslehetőség Karcagon. Aztán a pesti rokona, Laci bácsi felajánlja, hogy amíg nincs más megoldás, lakhatnak nála. Feri nem szívesen hagyja el a szülővárosát, de Marcsi már lobogtatja a vonatjegyeket. Amikor befészkelik magukat, Marcsi mindennap átlapozza a fővárosi álláshirdetéseket, szerencséjére az ONB bank egyik pesti fiókjánál hamarosan épp ügyintézőt keresnek. Az állásinterjún megfelel.

Feri alig bírja utolérni Marcsit, aki egyre gyorsabban rohan, hiszen agyban már ott van, ahová éppen menniük kell. A férfi hiába szeretne még egy kicsit andalogni. Nem azért indultak húsz perccel korábban, hogy fél órával előbb érjenek oda. Marcsi azonban soha nem bírt a természetével.

– Feri, figyelj, ezt már ezerszer megbeszéltük! Ráadásul Pesten nem olyan unalmas, mint Karcagon.

– Fasza, ezek szerint nekem ebbe nincs is beleszólásom.

– Figyelj, mérlegelni kell! Most végre van jó állásom. Azért az ONB, az mégiscsak valami. Az ország egyik legjobb bankja.

– Egyelőre csak próbaidő. És ez még csak az első nap. Egyébként Karcagon is kaphatnál munkát ilyen végzettséggel. Csak ki kell várni, hogy felszabaduljon egy hely.

– Mert az rohadt nagy előrelépés, mi? – Marcsi elneveti magát, de kicsit meg is sajnálja Ferit, aki láthatóan nem igazán találja a helyét Pesten.

– És? Meddig lakhatunk a Laci bácsinál?

– Ha jól viselkedsz, akkor bármeddig.

– Tudom, cipő a lábtörlőn az ajtó előtt, macskát napi háromszor etetni, a vécét nem lehúzni, vödör vízzel leönteni, nagytakarítás minden péntek délután, Zsófi néni sírján virágcsere heti rendszerességgel. És csendrendelet napi huszonnégy órában. Valamit kihagytam?

Marika elneveti magát.

– Biztos. Oké, Laci bá kicsit rigolyás, de legalább van egy lakásunk.

– Karcagon meg egy házunk.

– Egy felújítandó romhalmaz.

– De azért legalább érdemes dolgozni. Itt meg rá vagyunk szorulva a nagybátyád jóindulatára.

– A fánksütőt félted, valld be! – próbálja Marika játékosan elütni a dolgot, de ezzel csak olajat önt a tűzre.

– A kis Tóni mindent alám tett. És szerettek minket.

– Napi tizenegy óra munka. És még csak a házunkat sem tudjuk belőle folytatni.

– Ha itt vagyunk, akkor meg az egész szétrohad. Kár volt annyit belefeccölni.

– Figyelj csak, itt Pesten új életet kezdhetünk! Többet is fizetnek. Ráadásul közel az ovi meg a bölcsi.

– Te tényleg nagyon ideképzelted már magad.

– Az lehet, és ha kicsit összeszedjük magunkat, akár visszamehetünk Karcagra is. Persze csak ha még akkor is akarod. – Marika hízelegve Feri vállára hajtja a fejét, úgy mennek tovább. Marika tudja, hogy Ferinek ez egyáltalán nem az ideális állapot, és még sokszor kell meghallgatnia, hogy csak őmiatta hagyta ott szeretett városát, vagy inkább azt a nyugalmat, amit Pest soha nem tud biztosítani számukra. Amikor odaérnek az ONB-hez, Marika önkéntelenül keresztet vet, mire Feri elneveti magát. Marika is vele nevet. A nagyika ezt már úgy belénevelte, hogy nem tud tőle szabadulni. Feri nem akar zavarni, ezért a bejárati ajtó előtt ad egy rutinpuszit, majd lelép. Marika óvatosan húzni, majd egyre jobban rángatni kezdi az ajtót, de az be van zárva, illetve hatalmas betűkkel rá van írva, hogy TOLNI. Ez is jól kezdődik – gondolja. Ennél jobb belépő szükséges. Ruháját megigazítja, krákog egyet, majd határozottan belép. Épp akkor jön ki az irodájából egy hamis tekintetű férfi.

– Á, az új kollegina! – mondja a szemtelenül fiatal férfi Marikának, és a kezét nyújtja.

– Szabóné! – veti oda Marika érdes hangon, nehogy egy csitrinek tűnjön. Így viszont kicsit olyan, mint egy kartársabbnál is kartársabb kartársnő. A férfi sehogy sem találja az összefüggést a név és a feltűnően csinos fiatal nő között. Az egyetemről és a főiskoláról kipattanó csajoknak ennél szexibb nevük szokott lenni.

– Nos, akkor szólíthatlak Szabókának? – kérdezi a férfi azzal a ravaszkás rókavigyorral, amitől Marika hátán feláll a szőr.

– Marika.

– Egy fokkal jobb. Én Gyula vagyok, Weiland. De nyugodtan Gyuszizz csak!

– Ó te jó ég! – néz rá Marcsi elkerekedett szemmel. – A rókaképű gyerek a táborból. Ugye?

– Nem tudom, miről beszélsz.

Marcsi hirtelen elbizonytalanodik. Emlékszik a girnyó fiúra, a beesett arcára, és a haja is összevissza állt. Meglepő a hasonlóság. Nem, az nem lehet… Ő is Gyuszi volt. Vagy Gyuri?

– Tudod, mi lesz a feladatod? – szól bele a gondolatmenetébe Weiland.

– Gondolom, beülök egy üveg mögé, és ha jön valaki, megkérdezem, mit szeretne.

– Tökéletes. Akkor az első lépéssel meg is vagyunk. Már csak az a kérdés, utána mit csinálsz.

– A Bartos kartárs azt üzente, hogy első nap mellettem lesz, és segít.

– És milyen szerencséd van, hogy a Bartos kartársat megtámadta valami vírus, mert így én lehetek a szolgálatodra. – Marika elneveti magát, de belül azért ott motoszkál benne a félsz. Mi lesz, ha nem felel meg? Ha ez a srác kineveti, vagy majd ír egy jelentést a Bartosnak, hogy minek is vette fel. És mi lesz, ha esetleg benyújtja a számlát, ha szeretne valami mást is tőle? Kár, hogy szoknyában jött. Ez a srác úgy bámulja, hogy ijedtében mindjárt le is szalad egy szem a harisnyáján.

– Biztos, hogy mi már találkoztunk, ha nem a táborban, akkor…

– Jó, lebuktam – adja meg magát Gyula.

– Szóval te vagy.

– Én adtam a cigit a kezedbe.

– A Gyuszi! – neveti el magát Marika.

– Azért csak rábeszéltem a kis strébert, hogy pöfékeljen, mint a gyárkémény. Hát hol volt ott a szocialista erkölcs, drága kartársnő? Azóta is ilyen megbízhatatlan?

– Jelentem, igen.

– Nos, akkor ideje nyitnunk. Úgy tűnik, a kollégáknak megártott a hosszú hétvége. Fogalmam sincs, hol lehetnek.

– Én készen állok – jelenti ki Marika, és az úttörők kakasokat megszégyenítő tisztelgésével jelzi, hogy a helyére érkezett.

Ahogy telnek a napok, hónapok, évek, Marika egyre jobban belejön a rutinba, ugyanakkor érzi, hogy valami nem stimmel, és a sarkaiból kell kiforgatni a világot. Elkezdi felmérni a helyzetét, szembesül a saját és a kollégái nehézségeivel, a link munkatársak pedig nagyon csípik a csőrét, ők csak hátráltatják a fejlődést. Mint egy stréber fakopáncs vagy inkább egy grafomán mókus, minden észrevételét leírja. Természetesen nem munkaidőben, hanem otthon az Erika írógépén. Alig vét hibát, erre büszke. Ám amikor Gyulának átadja, a férfi csak fintorog.

– Mi ez? – kérdi Gyula, az összetűzött papírokat pörgetve az ujjai között.

– Újítás. Egyik este jutott eszembe. Így hatékonyabban lehetne irányítani az ügyfeleket, és nem is igényel nagy befektetést, ráadásul a munkaerőt is át lehetne csoportosítani…

– Neked ennyi időd van, Marika?

– Később megtérül a pluszmunka.

– Édes drága szívem. Ha nem tűnt volna fel, ez itt nem Nyugat. Itt a hatvanas évek óta nem volt újítás. Több a munkaerő, mint amennyi kellene? És? Legalább nincsenek közveszélyes munkakerülők. Azt hiszed, másnak nem jutott eszébe, hogy ezt az egészet sokkal hatékonyabban is lehetne kezelni?

Gyula lassú mozdulattal eltépi a gépelt oldalakat.

– Te megőrültél? Ez volt az egyetlen példány.

– Megmentettelek. Mert ahogy ismerlek, ez előbb-utóbb eljutott volna a főnökséghez, és akkor nagyon megüthetted volna a bokádat.

– Köszi – mondja Marcsi ingerülten, majd kifelé indul Gyula irodájából, ő azonban utánaszól.

– Azért még áll a meghívás a Tomi barátom házibulijába.

– Azt hittem, már kinőttél a házibulikból.

– Kinőttem, kivéve, ha a legszebb kolleginát hívhatom el.

– Kinyomoztad, a Feri mikor lesz Karcagon… – mosolyog Marika.

– Ez súlyos rágalom, kartársnő.

– Te csőbe húzol engem – neveti el magát.

– Jár neked is egy kis lazulás.

– Ha ott leszek, észreveszel – kacsint a férfira, majd kissé illegetve magát lelép.

Marika késve érkezik meg. És nem azért, mert túl sokáig sminkelt a tükör előtt. Egyszerűen úgy érzi, ennyivel tartozik magának. Ne higgye ez a pökhendi Gyula, hogy miatta töri majd kezét-lábát! Különben sem Gyulához érkezik, hanem csak úgy, mint a férfi kolléganője, aki egyébként férjes asszony, és még véletlenül sem tévesztheti el a szerepét.

Ez a bizonyos Tamás a Wesselényi utcában, egy igen koszos, gangos bérházban lakik. Amikor Marcsi felcsönget, majd belép, figyeli, merre lehet menekülni, ha nem olyan a helyzet, amilyennek ő azt szeretné. Pár lakodalmon, kulturáltabb rendezvényen volt már, de ahogy ide belép, tudja, itt keményebb a banda, valami zúzós rockot kedvelő társaság lehet, legalábbis a földszintig lehallatszó zenéből erre következtet. Félve megy fel, de kopogni már nem kell. Az ajtó előtt fiatal csókolózó pár áll, alig fér el tőlük. Most kéne visszafordulni, talán még nem késő. De ekkor Gyula, aki az ajtóban várakozik, a forgószél sebességével be is rántja Marikát, majd átvágnak az előszobán, ahol az a bizonyos Tamás nevű haver várakozik, hogy megismerhesse a szépséges kolléganőt. Marcsi próbál komoly, egyszersmind távolságtartó lenni, és nem veszi valami jó néven, ahogy a két férfi ennek ellenére stíröli. Aztán amikor Gyula Szabóné kartársnőként mutatja be, Tamás hangosan röhögni kezd, Marikát pedig bántja az élcelődés. Mégsem bírja levenni a szemét a pimasz, megátalkodott Weiland kartársról.

Gyula nyújtja a karját, ám közben felmarkol egy üveg bort és két poharat, bevonul Marikával egy csendes kis szobába. Néhány korty, majd pohár után Marcsi egyre oldottabban beszél a gyerekkoráról, a környezetéről, ahonnan igyekezett elszakadni, azokról a földhözragadt emberekről, akik egyre jobban lehúzták.

– Pedig annyi ötletem volt. De tényleg. – Marcsi érzi, hogy kezd hatni az alkohol. – Karcag nem az én városom. Ott mindig azt kellett csinálni, amit megszoktál, ami illendő. Mert azt már mások kipróbálták.

– És te? Te mit szeretnél kipróbálni?

– Mindent.

– Mindent? – Gyula szeme csillogni kezd. – Ezt szó szerint érthetem?

– Az élet túl rövid, nem? – lendül bele Marcsi.

– Minél több jóval megpakoljuk, annál többet ér – kontráz Gyula, és érzi, egyre közelebb érnek ahhoz, hogy picit a szívük, vagy cinikusabban szólva a vérük szerint cselekedjenek. Marcsi ekkor hirtelen Gyula vállára hajtja a fejét, Gyula megfogja a kezét. Marcsi egyre jobban hozzábújik.

– Mit szólna a kartársnő, ha megszöknénk a buliból, és lelépnénk a tragacsommal? – kérdi a meghitt pillanatban Gyula, mire Marcsi alig észrevehetően bólint.

Marcsi félig-meddig kinyitja a szemét. Milyen jól rugózik ez az ágy! Mégsem kell kicseréltetni. Csak a Feri dohog folyton miatta. Pedig még az illata is csodálatos. Nem is tudta, hogy a kamillás öblítő ilyen csodákra képes. Igaz, ez inkább gyöngyvirágillat, azt talán jobban is szereti. Egyébként arról álmodott, hogy Gyulával egy nagy levendulamezőn sétál, a Gyula fogja a kezét, majd elkezd nőni körülöttük a levendula, már egészen benövi őket, majd ott állnak, mint Ádám és Éva, hogy megteremtsék az emberiséget. Micsoda ostoba egy álom! Egyébként furcsa. Ő soha nem húzza az ablak elé a sárga függönyt. Talán azért, mert mindig a redőnyt húzza le, hogy egy milliméternyi résen se tudjon besütni a nap. Ez a sárga függöny meg totálisan átereszti. Így nem lehet aludni. Sárga függöny? Neki nincs is sárga függönye. Nagyra nyitja a szemét. Fordul egyet az ágyon. Egy ravasz róka mosolyog rá. Ez meg hogy kerül ide az álmából? Basszus, nincs rajta ruha! Mi a franc? Ijedten felül, magára húzza a takarót.

– Fordulj el! Azonnal fordulj el! – üvölt Gyulára, aki meg sem mozdul. – Nem hallottad? – Gyula finoman megrázza a fejét. – Ez meg hogy? – pánikol Marika.

– Úgy tűnt, józan vagy.

– Józan? Hogy lehettem volna józan, ha nem emlékszem semmire?

– Amnézia? – kérdi a rókaképű, és Marika legszívesebben beverné a képét, most valahogy nem imponál neki a férfi kisfiús bája.

– Basszus, basszus, basszus! Milyen nap van?

– Szombat.

– Hány óra?

– Reggel kilenc.

– Ó, baszki. Feri fél 11-re ér be a Keletibe.

– Elvigyelek?

– Hol vagyunk?

– Szondi utca 24. Te tényleg semmire nem emlékszel?

– Mire emlékeznék? Házibuliban voltunk. Én alig ittam. – Marika elgondolkodik. – Az nem lehet!

– Azt mondtad, hogy vágysz egy igazi, kemény férfira. A tenyeredet pedig a mellkasomra tetted.

– És akkor már meg is kell fektetni? Kihasználtad, hogy részeg vagyok.

– Dehogy. Csak nem bírtam ellenállni.

Marcsi kicsit lelazul. Gyula mélyen a szemébe néz, két tenyerébe fogja az arcát.

– Tökéletes vagy, Marcsi – közeledik a férfi, Marcsi hagyja. Mohón megcsókolja a nőt.

– Gazember vagy, tudod?

– Tudom. Egyébként, ha akarod, emlékszel mindenre, igaz? – kérdi Gyula.

– Megcsaltam Ferit.

– A szocialista erkölcs szerint nincs magántulajdon. Minden közös. Vagyis nem sajátíthatsz ki senkit és semmit. Így Feri sem tulajdonolhat téged.

– Ezt szépen megideologizáltad.

– Hát, mi lesz az öntudatos szocialista nővel, aki letépi láncait?

– De most komolyan, Gyuszi! Miért csináltuk ezt? Olyan jó barátok voltunk!

– Voltunk?

Marcsi megválaszolatlanul hagyja a kérdést, és igyekszik nem gondolkodni többet a viszonyukról. Amilyen gyorsan csak tud, lezuhanyozza magáról az éjszakát, felöltözik, rendbe hozza a frizuráját, és háromnegyed órával később hatalmas lelkesedéssel és üdvrivalgással várja a Keleti pályaudvar nyolcas vágányánál Ferit.