ADELE FABER és ELAINE MAZLISH

LISA NYBERG és ROSALYN ANSTINE TEMPLETON

BESZÉLJ ÚGY,
HOGY TANULJON

Együttműködésre nevelés
otthon és az iskolában

KIMBERLY ANN COE
illusztrációival

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Adele Faber – Elaine Mazlish – Lisa Nyberg – Rosalyn Anstine Templeton

How to Talk so Kids Can Learn – At Home and in School

Scribner, an Imprint of Simon & Schuster, LLC, New York, 2003

Copyright © 1995 by Adele Faber, Elaine Mazlish,

Lisa Nyberg, and Rosalyn Anstine Templeton

Illusztráció © Kimberly Ann Coe, 1995

Belívterv © Hyun Joo Kim, Songhee Kim, 1995

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Horváth M. Zsanett

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Horváth Annamária

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Győrfi Judit

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-572-4

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Hogyan született meg ez a könyv?

Ki vagyok „én”?

1. fejezet – A tanulást zavaró érzelmek kezelése

2. fejezet – Hét készség, amely együttműködésre sarkallja a gyerekeket

3. fejezet – A büntetés hátulütője: alternatív módszerek az önfegyelemre nevelésben

4. fejezet – Közös problémamegoldás: hat lépés, amely fejleszti a gyerekek kreativitását és felelősségvállalását

5. fejezet – Dicsérj infantilizálás nélkül, kritizálj sértegetés nélkül!

6. fejezet – Hogyan szabadítsuk fel a gyereket, ha megreked egy szerepben?

7. fejezet – A szülő-tanár kapcsolat

8. fejezet – Az álomcsapda

Ajánlott irodalom

A szülők és tanárok beszédéből a gyerekek meg tudják állapítani, hogyan viszonyulnak hozzájuk a felnőttek. Minden, amit mondanak, hatással van a gyerekek önbecsülésére és önértékelésére. A felnőttek nyelvhasználata ezért jelentősen meghatározza a gyerekek sorsát.

– Haim Ginott

Köszönetnyilvánítás

Sokan hittek ebben a könyvben a kezdetektől, és támogattak bennünket abban, létrejöhessen. A családjainktól és barátainktól rendületlen segítséget és bátorítást kaptunk. Az Egyesült Államokból és Kanadából szülők, tanárok és mentálhigiénés szakemberek szóbeli és írásbeli beszámolókat adtak arról, hogyan alkalmazzák a kommunikációs technikákat otthon és a munkahelyükön. Joanna Faber számos megindító példát szolgáltatott a tízéves tanári pályafutásából egy belvárosi iskolában. A Bradley Egyetem és a Brattain Általános Iskola a létesítményeiket és a támogatásukat kínálta fel. Kimberly Ann Coe, az illusztrátorunk varázslatos tehetségével ismét lelket és életet lehelt a merev pálcikafigurákba. Bob Markel, az irodalmi ügynökünk mindig a megfelelő tanáccsal látott el minket a megfelelő időben. Eleanor Rawson, a kiadónk hozzáértéssel és szeretettel navigált el minket oda, ahová szerinte el kellett jutnunk.

Végezetül szeretnénk köszönetet mondani dr. Thomas Gordonnak a felnőtt-gyermek kapcsolatok területén végzett eredeti munkájáért, és természetesen mentorunknak, a néhai dr. Haim Ginottnak. Ő volt az, aki rávezetett minket arra, hogy „minden tanár elsősorban az emberiség tanítója, és csak azután egy tantárgy oktatója”.

Hogyan született meg ez a könyv?

Ennek a könyvnek a magvait még akkor vetettük el, amikor fiatal anyákként részt vettünk egy szülői csoportban a néhai gyermekpszichológus, dr. Haim Ginott szervezésében. Minden foglalkozás után együtt mentünk haza, és az új kommunikációs technikák hatásán ámuldoztunk, amiket aznap tanultunk, és sajnáltuk, hogy nem ismertük ezeket már évekkel korábban, amikor hivatásszerűen kezdtünk dolgozni a gyerekekkel – az egyikünk a New York-i középiskolákban, a másikunk a környékén élő, manhattani családoknál.

Akkor még nem láthattuk előre, hogy mivé fog cseperedni ez a kezdeti lelkesedés. Két évtizeddel később a szülőknek írt könyveink eladott példányszáma meghaladta a kétmilliót, és több mint egy tucat idegen nyelvre fordították le őket; az Egyesült Államokon belül szinte minden államban, valamint Kanada majdnem összes tartományában tartottunk előadásokat, amelyek lelkes tömegeket vonzottak; több mint ötvenezer csoport használta a hanganyagot és videókat tartalmazó műhelyprogramjainkat olyan távoli országokban, mint Nicaragua, Kenya, Malajzia és Új-Zéland; és ez alatt a húsz év alatt rendszeresen kaptunk visszajelzéseket a tanároktól arról, hogy milyen változásokat értek el az osztálytermeikben, miután részt vettek az előadásainkon, tanfolyamainkon, vagy elolvasták valamelyik könyvünket. Végül nem csoda, hogy arra kértek minket, hogy nekik is írjunk egy hasonló könyvet. Az egyik tanár a michigani Troyból azt írta:

Több mint húsz év tapasztalattal a hátam mögött, amit rossz magaviseletű, veszélyeztetett diákokkal való munka során szereztem, őszintén szólva magam is elcsodálkoztam, hogy mennyi új stratégiát tanultam a szülőknek írt könyveikből. […] Jelenleg a kerület, amelyben pedagógiai tanácsadóként foglalkoztatnak egy új, az egész iskolára kiterjedő fegyelmezési program kidolgozásán munkálkodik. Határozottan az a véleményem, hogy ezt az új programot az önök könyveit átható filozófiára kellene alapozni. Gondoltak már arra, hogy írjanak egy könyvet kifejezetten a tanárok számára?

Egy iskolai szociális munkás a Missouri állambeli Florissantból pedig azt írta:

A közelmúltban tartottam az önök „Hogyan beszéljünk, hogy a gyerekek meghallgassanak” című műhelyprogramját a körzetemből jelentkező szülőknek. Az egyik szülő, aki egyben tanár is, bevezette ezeket az új módszereket az osztályában, és azt tapasztalta, hogy ennek eredményeként jelentősen kevesebb viselkedési probléma jelentkezett. Erre még az igazgató is felfigyelt, akit aggasztott a testi fenyítés és a felfüggesztések növekvő száma az iskolájában. Az igazgatót annyira lenyűgözték az osztály viselkedésében történt változások, hogy felkért, tartsak egy műhelyt az egész tantestület számára.

Kiugró eredményeket értünk el. Jelentősen csökkent a testi fenyítést „igénylő” büntetések száma, csökkent a felfüggesztések száma, csökkent a hiányzások száma, és úgy tűnt, hogy az iskolában mindenkinek megnőtt az önbecsülése.

Végezetül egy New York-i iskolai tanácsadó az alábbi sorokat írta:

Mélységesen aggaszt, hogy egyre több gyerek hoz magával kést vagy más fegyvert az iskolába. Ilyenkor önkéntelenül arra gondolok, hogy a biztonsági őrök és a fémdetektorok nem jelentenek igazi megoldást. Az eredményesebb kommunikáció viszont jelenthet. Talán, ha a tanárok is ismernék azokat a módszereket, amelyekről önök írnak, jobban fel lennének vértezve, hogy segítsenek ezeknek a lobbanékony gyerekeknek a dühük erőszakmentes levezetésében. Mi lenne, ha írnának egy könyvet a tanároknak, igazgatóknak, szülői önkénteseknek, tanársegédeknek, iskolabuszsofőröknek, titkárnőknek stb.?

Komolyan vettük és megfontoltuk az ilyen javaslatokat, de végül arra a következtetésre jutottunk, hogy nem vállalhatjuk magunkra a felelősséget, hogy kifejezetten a tanároknak írjunk egy könyvet. Elvégre mi már nem folytattuk ezt a hivatást.

És ekkor jött a sorsdöntő telefonhívás Rosalyn Templetontól és Lisa Nybergtől. Lisa harmadik és negyedik osztályosokat tanított a springfieldi Brattain Általános Iskolában, Oregonban. Rosalyn az Illinois állambeli Peoriában, a Bradley Egyetemen képezte a leendő tanárokat. Mindkettejüket elkeserítették azok a kényszerítő és büntető módszerek, amiket az iskolákban alkalmaztak a gyerekek fegyelmezésére, és elárulták, hogy már régóta keresnek olyan anyagokat, amelyek alternatívákat kínálnak a tanároknak arra, hogyan vezessék rá sikeresebben a növendékeiket az öntudatosságra és önfegyelemre. Amikor rábukkantak a Beszélj úgy, hogy érdekelje, hallgasd úgy, hogy elmesélje című könyvre, rájöttek, hogy pontosan ezt keresték, és az engedélyünket kérték, hogy megírhassák a tanároknak szóló adaptációt.

Ahogy elbeszélgettünk velük, világossá vált, hogy óriási tapasztalattal rendelkeznek ezen a téren. Mindkét nő városi, külvárosi és vidéki iskolákban tanított az ország különböző részein, mindketten pedagógiából doktoráltak, és mindketten a tanári konferenciák keresett műhelyvezetőiként dolgoztak. A projekt, amit oly sokáig vonakodtunk elvállalni, hirtelen megvalósíthatónak tűnt. Ha a saját tantermi tapasztalatainkon és az elmúlt húsz év során más tanároktól összegyűjtött anyagokon túl e két pedagógus múltbeli és jelenlegi tapasztalataira is támaszkodhatunk, úgy éreztük, végre semmi sem tarthat vissza bennünket.

Azon a nyáron Rosalyn és Lisa elrepültek hozzánk, hogy személyesen is találkozzunk. Kezdettől fogva fesztelenül viselkedtünk egymás társaságában. Miután kidolgoztuk, hogy milyen formát öltene ez az új könyv, úgy döntöttünk, hogy egy fiatal tanár szemszögéből meséljük el a történetet, aki jobb módszereket keres arra, hogy megszólítsa a tanítványait. Az ő tapasztalataiban egyesítenénk mindannyiunk tapasztalatait. Az elbeszélést a korábbi munkáinkból ismert elemekkel egészítenénk ki – képregényekkel, emlékeztetőkkel, kérdésekkel és válaszokkal, valamint szemléltető példákkal.

Ám minél tovább beszélgettünk, annál világosabbá vált, hogy ha teljes képet akarunk adni arról, hogy mi szükséges egy gyermek neveléséhez, akkor ki kell lépnünk az osztálytermek kereteiből, és ugyanakkora figyelmet kell szentelnünk a gyermek életének első és állandó nevelőjének – a szülőnek –, mint a tanórának. Ami reggel kilenc és délután három óra között történik az iskolában, azt nagyban befolyásolja az, ami tanítás előtt és után történik. Legyen bármennyire jó szándékú a szülő és a tanár, ha nem állnak rendelkezésükre mindkettejüknek a jó szándékuk megvalósításához szükséges eszközök, annak a gyermek fogja meginni a levét.

A szülőknek és a tanároknak együtt kell működniük, és sikeres kapcsolatot kell kialakítaniuk egymással. Mindenkinek tudnia kell, hogy mi a különbség a demoralizáló és az erőt adó szavak között, a konfrontációra provokáló és az együttműködésre bátorító szavak között, a gyermek gondolkodását és figyelmét ellehetetlenítő szavak és a tanulás természetes vágyára ösztönző szavak között.

Azután rádöbbentünk, mekkora a felelősségünk a gyermekek mai nemzedéke felé. Még soha ennyi fiatal nem volt kitéve a hétköznapi kegyetlenkedés ilyen mértékű vizuális ábrázolásának. Soha nem láttak még ennyi szemléletes példát arról, hogy az emberek a problémáikat veréssel, fegyverekkel vagy bombákkal oldják meg. Soha nem volt még ilyen sürgető szükség arra, hogy gyermekeinknek példát mutassunk, hogyan lehet a konfliktusokat őszinte és tiszteletteljes kommunikációval megoldani. Ez a legjobb védelem, amit nyújthatunk nekik a saját erőszakos késztetéseikkel szemben. Amikor a frusztráció és a düh elkerülhetetlenné válik, fegyverek helyett a számukra fontos emberektől hallott szavakhoz nyúlhatnak.

Ezzel a meggyőződéssel vágtunk bele a projektbe. Három évvel és számos variációval később, amikor végre a kezünkben tartottuk az elkészült kéziratot, mindannyian mély elégedettséget éreztünk. Világos irányelveket fektettünk le a Beszélj úgy, hogy tanuljon: Együttműködésre nevelés otthon és az iskolában című könyvünkben. Konkrét példákat hoztunk fel arra a hozzáállásra és nyelvezetre, amire a tanulási folyamatnak kell épülnie. Megmutattuk, hogyan lehet olyan érzelmi környezetet teremteni, amelyben a gyermekek biztonságban megnyílhatnak az új és ismeretlen dolgok felé. Bemutattuk, hogyan lehet a gyerekeket felelősségvállalásra és önfegyelemre nevelni. Számos olyan módszert ismertettünk, amelyek arra ösztönzik a gyermekeket, hogy higgyenek önmagukban és abban, amivé válhatnak.

Őszintén reméljük, hogy a könyvünkben felvonultatott ötleteink segíteni fognak abban, hogy inspiráljuk és felvértezzük a fiatalokat.

Ki vagyok „én”?

Amikor nekiláttunk megírni ezt a könyvet, úgy döntöttünk, hogy létrehozunk egy karaktert, Liz Landert, aki a szerzők nevében beszél majd. Ő jelképezi a pályakezdő, fiatal énünket, az erőfeszítése pedig, hogy minél eredményesebben támogathassa a diákjait, a saját küzdelmünket tükrözi. Ő lesz a mi „énünk”.

1. fejezet

A tanulást zavaró érzelmek kezelése

A saját tanáraimról szerzett emlékeim – azokról, akiket szerettem és azokról, akiket gyűlöltem – ösztönöztek arra, hogy én magam is a tanári pályára lépjek.

Gondolatban hosszú listát készítettem arról, hogy miféle gonoszságokat nem mondanék vagy tennék, és világos elképzelésem volt arról, hogy milyen végtelenül türelmes és megértő lennék a diákjaimmal. A főiskolai pedagógiai kurzusaim során végig kitartottam a meggyőződésem mellett, amely szerint úgy fogom tanítani a gyerekeket, hogy akarjanak tanulni.

Az első napom „igazi” tanárként, élesben, sokként ért engem. Hiába terveztem és készültem, a harminckét hatodikos teljesen felkészületlenül ért. Harminckét lármás gyerek, tele energiával, határozott igényekkel és szükségletekkel. A délelőtt felénél elkezdődött a zúgolódás: „Ki vette el a ceruzámat?!… Hagyj már békén!… Fogd már be! Figyelni próbálok.”

Úgy tettem, mintha meg sem hallottam volna, és folytattam az órát, ám a zavargások folytatódtak: „Miért kell pont mellette ülnöm?… Nem értem, mit is kéne csinálnunk… Megütött!… Ő kezdte!”

Hamarosan megfájdult a fejem. A zajszint tovább emelkedett a teremben. A „türelem és megértés” a torkomon akadt. Ennek az osztálynak olyan tanárra volt szüksége, aki képes irányítani és kézben tartani a dolgokat. Hallottam a saját, gépiesen eldarált szavaimat: „Elég! Senki sem lopta el a ceruzádat… Azért kell mellette ülnöd, mert én mondtam… Nem érdekel, ki kezdte. Azt akarom, hogy ezt befejezzétek. Most azonnal!… Mi az, hogy nem érted? Most magyaráztam el… Nem hiszem el ezt az osztályt. Úgy viselkedtek, mint az elsősök. Nyugton maradnátok végre?”

Az egyik fiú azonban rám sem hederített. Felpattant a helyéről, odament a hegyezőhöz, és addig állt ott, amíg apró csonkká nem hegyezte a ceruzáját. A lehető legerélyesebben rápirítottam:

– Elég volt! Azonnal ülj le a helyedre!

– Úgysem kényszeríthet semmire – vágott vissza.

– Ezt majd órák után megbeszéljük.

– Nem maradhatok. Elmegy a buszom.

– Akkor kénytelen leszek felhívni a szüleidet, hogy velük beszéljem meg.

– Nem tudja felhívni őket. Nincs telefonunk.

Délután háromra teljesen kimerültem. A gyerekek kirohantak az osztályteremből, ki az utcára. Jó nekik. Most már a szüleik voltak felelősek értük. A munkaidőm lejárt.

Leroskadtam a székre, és az üres padokat bámultam. Mit rontottam el? Miért nem hallgattak rám? Mit kellett volna másképp tennem, hogy meg tudjam szólítani ezeket a gyerekeket?

A tanítás első hónapjaiban ugyanez a minta ismétlődött újra meg újra. Minden reggel nagy reményekkel indultam munkába, és minden délután kimerülten és fásultan vánszorogtam haza, miután kínkeservesen le kellett adnom az osztályomnak az előírt tananyagot. De a legrosszabb az volt, hogy pontosan olyan tanárrá váltam, amilyen soha nem akartam lenni – ingerült, tekintélyelvű és becsmérlő. A diákjaim pedig egyre zárkózottabbak és dacosabbak lettek. Ahogy telt a félév, komolyan eltűnődtem, vajon meddig bírom még cérnával.

Végül Jane Davis kolléganőm sietett a segítségemre. Egy nappal azután, hogy kiöntöttem neki a szívem, beugrott az osztályomba, és ideadta nekem a Beszélj úgy, hogy érdekelje, hallgasd úgy, hogy elmesélje című könyv viharvert példányát.

– Nem tudom, segít-e majd – mondta –, de az ebben leírt készségek segítségével otthon, a saját gyerekeim mellett meg tudtam őrizni a józan eszemet. És az biztos, hogy az osztályomban is a segítségemre voltak.

Megköszöntem neki, betettem a könyvet a táskámba, és tüstént meg is feledkeztem róla. Egy héttel később betegen feküdtem az ágyban. Unalmamban fogtam a könyvet, és felütöttem. Az első oldalon szembetűntek a dőlt betűs szavak:

Közvetlen kapcsolat van a gyermekek érzései és cselekedetei között.

Ha egy gyerek jól érzi magát, akkor jól is fog viselkedni.

Hogyan segíthetünk a gyerekeknek, hogy jól érezzék magukat?

Úgy, hogy komolyan vesszük az érzéseiket!{1}

Hátradőltem, és lehunytam a szemem. Vajon én figyelek a diákjaim érzéseire? Gondolatban újra végigpörgettem néhány beszélgetést, amit a gyerekekkel folytattam azon a héten:

Diák:Nem tudok írni.

Én:Ez nem igaz.

Diák:De ha egyszer semmi sem jut az eszembe, amiről írhatnék.

Én:Dehogynem jut! Csak hagyd abba a panaszkodást, és kezdj el írni.

Diák:Utálom a törit. Kit érdekel, mi történt száz évvel ezelőtt?

Én:Pedig érdekelhetne. Fontos, hogy ismerd a hazád történelmét.

Diák:Hát, pedig unalmas.

Én:Nem, egyáltalán nem az! Ha odafigyelnél, érdekesnek találnád.

Ironikus volt. Hisz folyton arról prédikáltam a gyerekeknek, hogy mindenkinek joga van a saját véleményéhez és érzéseihez. A gyakorlatban azonban, valahányszor a gyerekek kifejezték az érzéseiket, élből elutasítottam őket. Vitatkoztam velük. Amivel azt sugalltam: „Tévedsz, ha azt érzed, amit érzel. Inkább hallgass rám.”

Felültem az ágyban, és megpróbáltam visszaemlékezni: vajon én is ezt kaptam volna annak idején a tanáraimtól? Egyszer középiskolában, amikor az első rossz jegyem elvette a kedvemet, a matektanárom megpróbált felvidítani: „Emiatt ne aggódj, Liz. Nem arról van szó, hogy nem megy neked a geometria. Csak nem tanultál rá eleget. El kell határoznod, hogy megcsinálod. Az a baj veled, hogy rossz a hozzáállásod”.

Valószínűleg igaza volt, és tudtam, hogy jót akar, de a szavai hallatán ostobának és szerencsétlennek éreztem magam. Egy ponton túl már nem is figyeltem rá, csak néztem, ahogy fel-alá mozog a bajusza, és vártam, hogy befejezze a mondókáját, hogy végre elmenekülhessek. Vajon a diákjaim is így éreztek velem kapcsolatban?

Az elkövetkező hetekben megpróbáltam érzékenyebben reagálni a diákjaim érzéseire, és visszatükrözni őket:

„Az írásban az egyik legnehezebb a témaválasztás.”

„Megértem, amit a történelemmel kapcsolatban éreztek. Azon tűnődtök, vajon miért érdekel egyáltalán bárkit az, ami olyan régen történt.”

Segített. Rögtön láttam, hogy a gyerekek is érezték a különbséget. Bólogattak, a szemembe néztek, és megnyíltak előttem. Mígnem egyik nap Alex bejelentette:

– Nem akarok tesiórára menni, és senki sem kényszeríthet rá!

Betelt a pohár. Egy pillanatig sem haboztam. Fagyos hangon válaszoltam:

– Elmész a tornaórára, vagy mehetsz az igazgatóiba!

Miért volt olyan nehéz elfogadni a gyerekek érzéseit? Ebéd közben felvetettem ugyanezt a kérdést, és elmeséltem Jane barátnőmnek és a többieknek az asztalnál, hogy mit olvastam, és mi járt a fejemben.

Maria Estes, egy szülő a szülői munkaközösségből a tanárok védelmére kelt.

– Annyi gyereket kell tanítani – mondta –, és annyi mindent kell megtanítani nekik. Hogy is várhatnád el magadtól, hogy minden apró megnyilvánulást komolyan vegyél?

Jane elgondolkodott.

– Talán – kezdte –, ha a felnőttek, akikre gyerekkorunkban felnéztünk, egy kicsit is komolyabban vették volna a saját megnyilvánulásaikat, most nem kellene annyi mindenen tudatosan változtatnunk. Nézzünk szembe a tényekkel: olyanok vagyunk, amilyenné a múltunk formált minket. Úgy beszélünk a diákjainkhoz, ahogy a mi szüleink és tanáraink beszéltek hozzánk. Még otthon, a saját gyerekeimmel is sokáig tartott, mire abbahagytam a régi forgatókönyvek szajkózását. Nagy lépés volt számomra eljutni a „Ez nem fájhat. Csak egy kis karcolás”-tól az „Egy karcolás igenis fájhat”-ig.

Ken Watson, a természettudományok tanára értetlenül pislogott ránk.

– Lemaradtam valamiről? – kérdezte. – Nem értem a különbséget.

Törtem a fejem, remélve, hogy találok egy példát, ami segít neki megérteni a különbséget. Jane azonban megelőzött:

– Képzeld el, Ken, hogy tinédzser vagy, és épp most jutottál be az iskolai csapatba; kosárlabda, foci, akármi.

Ken elmosolyodott.

– Foci – mondta.

– Oké – bólintott Jane. – Akkor most képzeld el, hogy elmész az első edzésre, lelkesen, aztán az edző félrevon, és közli veled, hogy kirúg a csapatból.

Ken felnyögött.

– Valamivel később – folytatta Jane – találkozol az osztályfőnököddel a folyosón, és elmeséled neki, mi történt. Most tégy úgy, mintha én lennék a tanárod. Különféle reakciókat fogok bemutatni. Hogy el ne felejtsd, írd le, mit érez vagy gondol a benned élő gyerek minden egyes válaszom után.

Ken elmosolyodott, elővette a tollát, és egy papírszalvétáért nyúlt, hogy arra írjon.

Íme a különféle megközelítések, amiket Jane demonstrált:

AZ ÉRZÉSEK MEGTAGADÁSA

„Túlreagálsz egy semmiséget. Nem a világ vége, hogy nem kerültél be a csapatba. Ne is törődj vele.”

FILOZOFIKUS VÁLASZ

„Az élet nem mindig igazságos, de meg kell tanulnod elviselni az ütéseket, amiket mér rád.”

TANÁCS

„Nem hagyhatod, hogy az ilyesmi elvegye a kedved. Próbálj szerencsét egy másik csapatban.”

VALLATÁS

„Mit gondolsz, miért rúgtak ki? A többiek jobbak voltak nálad? Most mit fogsz csinálni?”

A MÁSIK SZEMÉLY VÉDELMEZÉSE

„Próbáld meg az edző szemszögéből nézni a dolgot. Ő egy győztes csapatot akar összeállítani. Neki sem lehetett könnyű eldönteni, hogy kit tartson meg, és kit küldjön el.”

SAJNÁLAT

„Ó, te szegény! Úgy sajnállak! Annyira szerettél volna bekerülni a csapatba, de egyszerűen nem voltál elég jó. Most már a többi gyerek is tudja. Fogadok, hogy legszívesebben elsüllyednél szégyenedben.”

AMATŐR PSZICHOANALÍZIS

„Gondoltál már arra, hogy valójában azért rúgtak ki a csapatból, mert nem szívvel-lélekkel játszottál? Szerintem tudat alatt nem is akartál a csapatban játszani, ezért szándékosan elszabotáltad.”

Ken felemelte a kezét.

– Állj! Elég! Felfogtam.

Megkérdeztem Kent, hogy megnézhetem-e, mit jegyzetelt. Odacsúsztatta elém a szalvétát. Felolvastam a reakcióit:

„Ne mondd meg nekem, hogyan érzek.”

„Ne mondd meg, mit tegyek.”

„Sosem fogod megérteni.”

„Megmondom, mit csinálj a kérdéseiddel!”

„Másokat bezzeg megvédesz, csak engem nem.”

„Egy vesztes vagyok.”

„Ez volt az utolsó alkalom, hogy bármit is elmondtam neked.”

– Jóságos ég! – szólt Maria. – Mindazt, amit Jane az imént mondott Kennek, akár én is mondhattam volna a fiamnak, Marcónak. De akkor mit tegyünk ehelyett?

– El kell ismerni a gyerek érzéseit – válaszoltam gondolkodás nélkül.

– De hogyan? – kérdezte Maria.

Erre nem tudtam válaszolni. Jane-re pillantottam, hogy segítsen. Ő pedig Kenhez fordult.

– Ken – kezdte –, komoly megrázkódtatás és csalódás lehetett megtudni, hogy kitettek a csapatból, amikor már biztos voltál abban, hogy bekerültél!

Ken bólintott.

– Ez igaz – ismerte el. – Lesokkolt. És nagyot csalódtam. És őszintén szólva jólesik a tudat, hogy valaki végre megértette ezt az egyszerű tényt.

Ezután mindenkiből csak úgy ömlött a szó. Maria bevallotta, hogy gyerekkorában senki sem vette komolyan az érzéseit. Ken felvetette a kérdést:

– Hogyan adhatnánk meg a diákjainknak azt, amit mi magunk sosem kaptunk meg?

Nyilvánvalóan több gyakorlatra volt szükségünk, hogy elsajátítsuk a gyerekeknek adott reakció eme új módját. Felajánlottam, hogy hozok néhány példát, amelyek bemutatják, hogyan támogathatjuk a tanulók érzéseit iskolai környezetben. Kidolgoztam pár szituációs párbeszédet, majd néhány nappal később ismertettem ebédszünetben a kollégáimmal:

Ken végignézte az illusztrációkat, és megrázta a fejét.

– Elméletben nagyszerűen hangzik ez az egész, de én csak egy újabb követelményt látok benne a tanárok felé. Hogy teremtsünk időt arra, hogy segítsünk a diákoknak feldolgozni az érzéseiket?

Jane szeme felcsillant.

– Pedig rá kell szánni az időt – válaszolta. – Korábban kell bejönni az iskolába, később kell hazamenni, gyorsabban kell megebédelni, és el lehet felejteni a mosdóba járást.

– Igen – bólintott Ken. – És valahogyan az óratervek megírása, a dolgozatok javítása, a hirdetőtáblák összeállítása, a konferenciákra való felkészülés, ja, és mellesleg a tanítás között még azzal is foglalkozzunk, vajon mit érezhetnek a diákjaink, vagy hogyan adhatjuk meg nekik képzeletben azt, amit a valóságban nem kaphatnak meg.

Ahogy Ken panaszkodását hallgattam, arra gondoltam: „Talán túl sokat követelnek a tanároktól.”

Jane mintha olvasott volna a gondolataimban.

– De komolyan! – mondta. – Tudom, hogy túl sok az elvárás a tanárok felé, de azt is tudom, milyen fontos, hogy a gyerekek érezzék, hogy megértik őket. Tény, ha a diákok feldúltak, nem tudnak koncentrálni. És garantáltan nem tudnak új anyagot megtanulni. Ha azt akarjuk, hogy a tanulásra tudjanak koncentrálni, akkor tiszteletben kell tartanunk az érzéseiket.

– És nemcsak az iskolában, hanem otthon is – tette hozzá Maria nyomatékosan.

Mindannyian odafordultunk hozzá.

– Kilencéves lehettem – mesélte –, amikor a családom elköltözött, és új iskolába kellett járnom. Az új tanárom nagyon szigorú volt. A számtandolgozatomat úgy adta vissza, hogy minden rossz válaszomat áthúzta egy nagy, fekete X-szel. Újra meg újra vissza kellett vinnem a dolgozatomat az íróasztalához, amíg ki nem jött a helyes megoldás. Annyira ideges voltam az óráján, hogy nem bírtam gondolkodni. Volt, hogy másokról próbáltam lemásolni a válaszokat. A dolgozat előtti estén mindig megfájdult a hasam. Ilyenkor azt mondtam: „Mama, félek.” Mire azt felelte: „Nincs mitől félned. Csak tegyél meg mindent, amit tudsz.” Apám meg azt mondta: „Ha tanulnál, nem kellene félned.” És ettől még rosszabbul éreztem magam.

Ken kérdőn nézett Mariára.

– Tegyük fel, hogy a szüleid azt mondják: „Látom, nagyon aggódsz a dolgozat miatt, Maria.” Ez változtatott volna valamit?

– Ó, igen! – bólogatott Maria. – Mert akkor mesélhettem volna nekik a fekete X-ekről és a szégyenről, amiért újra meg újra neki kellett futnom a megoldásnak az egész osztály előtt.

Ken azonban még mindig szkeptikus volt.

– És ennyi elég lett volna ahhoz, hogy enyhüljön a szorongásod és jobban teljesíts matekból?

Maria elgondolkodott.

– Azt hiszem, igen – mondta elgondolkodva –, mert ha a szüleim tudtak volna a félelmeimről, és hagyták volna, hogy kibeszéljem őket magamból, akkor azt hiszem, másnap bátrabban mentem volna iskolába, és lett volna motivációm, hogy jobban igyekezzek.

{1} Faber, Adele – Mazlish, Elaine: Beszélj úgy, hogy érdekelje, hallgasd úgy, hogy elmesélje. Ford.: Kós Krisztina, Reneszánsz Könyvkiadó Kft., Budapest, 2006.