Farkas Flóra

A test, amiben
lakik valaki

© Farkas Flóra, 2025

© Open Books, 2025

Borítókép © Steindl Máté

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Buzás Boglárka

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-562-5

Az én drága anyámnak, aki mindig erőn felül támogatott,
mamának és dédinek, akiknek az öröksége bennem él tovább,
és a Férfinek, aki mellett megtanulhattam nőnek lenni.

„A Nő érzékelése korlátlan és határtalan. Kívül esik mindazon, amit egy Férfi megérteni képes. A Nőnek méhe van, ami azt jelenti, hogy szó szerint kapcsolódik az univerzumhoz. Van egy kapuja a végtelenbe, ahonnan a lelkek érkeznek.”

–  Adam Roa –

Premier Party

Premier Party. Ez áll az e-mail tárgyában, amit megnyitok az olvasatlanok közül. Helyszín: Párisi Udvar Hotel Budapest – part of the Unbound Collection of Hyatt. Dresscode: Cocktail Attire. A részvétel regisztrációhoz kötött, a meghívás egy fő részére szól. Egy dátum és egy nagy regisztrációs gomb, mindössze ennyit tartalmaz a levél, de ez is elég ahhoz, hogy tudjam: puccparádé lesz.

Neves médiacég indítja útjára újdonsült női lapját egy előkelő est keretein belül. „Nagyon magas minőségű és izgalmas koncepciójú női magazin, ami eltér a magyar piacon megtalálható többi kiadványtól” – jellemezte a lapot a főszerkesztő hölgy előző levelében, amelyben felkért, hogy írjak nekik cikket arról, hogyan kell önmagunknak lenni önmagunk előtt, vagyis a bennünk rejlő öncenzúráról. Háromezer karaktert kértek, ötezer lett. Maradhat? És maradt. (Akkor hát ennyit az öncenzúráról.) Küldjek kétmondatos bemutatkozást is, mert kiemelnek a közreműködők oldalán, és fejezzem be a gondolatot: Megváltozott az életem, amikor…

Most is éppen változik, túl sok minden egyszerre, nem elég rá két mondat. Ilyenkor kellene címkézni, de a címkéket meg nem bírom.

Helyette elmondhatnám, hogyan érzem magam perpillanat. Azt legalább tudom.

A műtét óta nem menstruálok a hormonkezelés miatt, és én nem az a nő vagyok, aki ennek örül. „Szard le, legalább nem szenvedsz vele!” – mondta valaki bölcsen, de szarni a természet rendjére, az olyan, mintha botot dugnál a saját küllőid közé. A hangulatingadozásaim hol vannak, hol nincsenek, még az ingadozás is ingadozik, néha elhiszem, hogy nincsenek, aztán indokolatlanul elbőgöm magam, mint anno nagyanyám tévézés közben. A testem biológiája lassanként rímelni kezd az övére, ahogy belülről éppen megöregszik. Az endometriózisra kapott gyógyszerek előrehozott menopauzát idéznek elő, „de ne aggódjon, ez csak átmeneti”, biztatnak az orvosok. Korábban gondolkodás nélkül elutasítottam volna a kezelést, most viszont efféle luxust nem engedhetek meg magamnak. Néhányan körülöttem nem is értik, miért adtam fel az úgynevezett elveimet egyik napról a másikra, de nem várok megértést olyantól, akit még nem vitt el a mentő szirénázva. A kontrollt, amit hétévesen a kezembe vettem, a kórházban hagytam hat héttel ezelőtt. Próbálok úszni az árral, nem tudva, hogy merre tartunk, de bízva abban, hogy jó az irány. Látod, nem bánom én az áramlást, csak néha érhetne már földet is a lábam, tudod, csak úgy az érzés végett, emlékeztetőül, hogy egyáltalán létezik még talaj.

De ezt meg nem írhatom le őszintén, mert egy önmagára valamit adó ember, kérem, ne panaszkodjék, és ne kellemetlenkedjék itt önnön nyomorával. Egy segítő meg pláne ne (de hát ezt, ugye, mondanom sem kell), mert milyen szakember már az olyan, aki szanaszét van? A segítő viselje csak emelt fővel a szart (és ne mondja, hogy szar, de főleg ne írja le egy könyvben), nyújtsa koherens kép látszatát, ne lássák rajta, hogy minden széthullott. És ha megkérdezik, hogy hogy van, mondja csak azt, hogy köszönöm, jól. Ezt akarják hallani tőle, nem mást, mert minden más pánikot keltene, mint gyerekben az anyja bizonytalansága. Az ügyfél élete nem lehet jobb, mint a segítőé, tehát hitelességét megőrzendő jobban teszi, ha jól van, vagy ha mégsem, akkor legalább úgy tesz. Ebből a szempontból ez a könyv talán egy marha nagy öngól, én mégis azzal a reménnyel írom ezeket a sorokat, hogy gyarapodik tőle, aki majd olvassa.

Persze szokás szerint túlmisztifikálom ezt is, hiszen csak két sort kértek, hát mennyivel egyszerűbb lenne a szokásos semmitmondó bemutatkozás. A „Farkas Flóra vagyok, transzformatív coach” blabla. Végül is úgysem érdekel senkit. Csak két sor leszek ott, abban az új lapban, a közreműködők oldalán. Aztán valaki megveszi majd a magazint, az érdekes részeket elolvassa, az érdekteleneket átlapozza. A közreműködőket bizonyára tízből kilencen átlapozzák majd, és az az egy kivétel az anyám lesz. Ő, tudom, hogy elteszi majd az újságot, mint azt a másikat is, amiben tizenhat évesen szerepeltem valami béna fotón, mikor azt hittem, modell leszek. Hát nem lettem.

Egyik semmitmondó mondatot bűvölöm a másik után, hogy mondjanak már végre mégis valamit. Még ha csak két mondat leszek is egy érdektelen oldalon, legyek emlékezetes annak, aki rám talál. Végül ennyit írok:

Mélyen hiszem, hogy problémáink gyökere abban rejlik, hogy elveszítettük a kapcsolódást valódi önmagunkkal. Az én elakadásaim legalábbis bizonyosan innen eredtek. Transzformatív coachként négy éve kísérem ügyfeleimet és követőimet „a hazafelé vezető úton”, vissza önmagukhoz. Missziómnak tekintem, hogy ily módon gyógyítsam a világban elburjánzott elidegenedést.

Az életem gyökeresen megváltozott a méhnyakrákom óta, ekkor kezdtem el járni saját önismereti utamat. Az önfejlesztés világával egy új dimenzió tárult fel előttem, amelyet úgy hívnak: tudatosság.

Fotót is csatolok mellé, azt is kértek. A legfrissebbet küldöm el, amit egy asztrológus úgy elemzett nemrég, hogy ha ránéz, egy női-áldozati és egy harcos energia keveredését látja benne. Eddig amúgy bírtam ezt a képet, de sebaj, hát így kell elvenni az ember kedvét. Azóta, ha ránézek, már csak ezt látom benne én is: az áldozatot, a harcost, a sok női fájdalmat és az ezzel járó merevséget, dacot, ami úgy ül ki az arcomra, mint a legrosszabb másnap. Csak néhány hónapja készült a kép, de mintha nem is engem ábrázolna. Eddig nem vettem észre. De most nincs más, jó lesz ez, elküld.

A premierpartin mutatják majd be a magazint ünnepélyes keretek között. Közhírré tétetik, hogy új női lap lát napvilágot, és nem olyan szokásos Kiskegyed-féle, de nem ám, hanem „egy nagyon magas minőségű, izgalmas koncepciójú női magazin, ami más”. Tudja meg a világ.

A test, amiben lakik valaki

Amikor valaki érzelmesebb az átlagnál, az zavaró tud lenni, főleg azoknak, akik saját érzelmeikkel sem tudnak mit kezdeni, nemhogy másokéval. Na, hát pont ez volt a helyzet azzal a plasztikai sebésszel is, aki a beígért tízperces kis rutinbeavatkozás helyett majd egy órán keresztül műtött, hogy eltávolítsa azt az apró dudort a lapockám környékéről, amit úgy nevezett, lipóma.

–  Na, és rájöttél már, hogy miért viselt meg annyira az operáció? – kérdezte a varratszedésen.

–  Hát… Alapból is nagyon félek a műtétektől, és nem számítottam rá, hogy ilyen komplikált lesz, meg ilyen sokáig fog tartani – magyarázkodtam bátortalanul, mert hirtelen belém hasított az az ismerős érzés, hogy hülyének néznek.

–  Ó, hát pedig ez semmi – nevetett, és látványosan legyintett egyet. – Ha tudnád, milyen beavatkozásokat csinálunk itt nap mint nap… A te sebed nagyon apró! Biztos, hogy hiperérzékeny vagy, azért viselt meg ennyire a dolog. – A hangjában volt valami lesajnáló, de azért egy elcseszett mosolyt sikerült mellékelnie hozzá, mintha az változtatna bármin, majd mivel láthatta az arcomra kiült néma baszdmeget, így folytatta: – Persze tudom, mindenkinek az a legnagyobb seb, ami a saját testén van.

Én közben csak arra gondoltam, hogy talán nem viselt volna meg ennyire, hogyha tényleg tíz perc lett volna az egész, ahogyan megbeszéltük, vagy hogyha előtte felvilágosítottak volna az esetleges komplikációkról. De persze, ahogyan az általában lenni szokott, most is a beteg a hibás, mert az orvos istenképzőt végez, és a hibázás köztudottan a halandó ember gyarlósága. Régen minden ilyen harcot megvívtam, mert azt gondoltam, ezzel állok ki magamért. Ma már tudom, hogy egy magabiztos ember egyszerűen csak kilép a méltatlan helyzetekből, egy sérült ember viszont ott marad és harcol. Én mindig maradtam, én mindig harcoltam. De rá kellett jönnöm, hogy az ilyen csatákat nem lehet megnyerni. Tökéletesen tisztában voltam vele ebben az esetben is, hogy kívülről egy átlagember szemében mennyire irreálisnak és egyben érthetetlennek tűnhet az az összeomlás, amit a műtét alatt sikerült produkálnom. Szóval úgy döntöttem, nem megyek bele, mert kár lenne. Ezzel álltam ki magamért, hogy a lelki békémet választottam.

Egyébként mindig is zsigeri rosszullét fogott el az egész klinikai világtól, főleg a műtétektől. Mióta csak az eszemet tudom, teljesen elképzelhetetlen számomra, hogy önszántamból műtőasztalra feküdjek, hogy megcsonkítsanak, hogy darabokat vágjanak ki a testemből. Ennél természetellenesebb, groteszkebb, betegebb dolgot el sem tudok képzelni. Mindez persze nem jelenti, hogy elítélnék bárkit, aki a műtét mellett dönt, sőt! Valójában felnézek azokra, akik elég bátrak ahhoz, amihez én sosem voltam. Ez a zsigeri ellenérzés és félelem ugyanis olyannyira erősnek bizonyult, hogy képes voltam a józan ésszel is szembemenni, amikor a méhnyakrákomat nem voltam hajlandó megműttetni évekkel ezelőtt. „A műtét nem lehet az én utam!” – hajtogattam újra meg újra az elmúlt évek során, mit sem sejtve arról az összefüggésről, amire csak nemrégiben ébredtem rá.

Amikor világra jöttem, az nehéz szülés volt, szinte meg sem akartam születni. Nem mintha ne vágytam volna az életre, éppen ellenkezőleg! Jöttem annak ellenére, hogy nem terveztek, hogy nem vártak, hogy védekeztek ellenem. De aztán amikor ki kellett volna bújni, én folyton csak visszafelé igyekeztem anyám elmondása szerint, mert korábban a mentőautóban azt az utasítást kaptam a külvilágtól, hogy „Még ne!”. Mert hát a mentő eleve késve jött, és még egy másik vajúdó kismamát is ki kellett dobni útközben, a mentősök meg nem tudták volna levezetni a szülést. Így hát szépen engedelmeskedtem anyám akaratának, és természetes tempómat visszafogva bennmaradtam.

Tudattalanom már ekkor megtanulta, hogy mások érdekei miatt háttérbe szorítani a sajátomat, az frankó, az egyenlő élet, így azóta is erre törekszik, amikor csak megteheti. Köszi, agy!

Szóval mindig visszacsúsztam. Életveszélyes helyzet. Aztán anyám a császármetszéstől remélt megoldást, de már túl késő volt hozzá, a műtét végül nem lehetett az én (ki)utam.

A tudattalanom tehát csupán egyetlen utat ismert, ami a múltam alapján biztosan az élethez vezet, és az nem a műtét volt. Így hát az élet védelme érdekében a félelem eszközével rávett, hogy elég erős és elég bátor legyek bármi mást választani, még akkor is, ha az a bármi más nagyobb kockázatot jelentett.

–  Milyen bátor vagy, hogy nem műttetted meg magad! – mondta egyszer egy ismeretlen férfi abban a kávézóban, ahol legálisan rabolnak ki embereket, mégis mindenki visszajár, mert nincs más hely a környéken.

–  Valójában rettegtem a műtéttől. Ez minden volt, csak nem bátorság – ismertem be.

–  A döntés, még ha félelem motiválja is, mindig bátorságra vall! – mondta.

Azóta is sokat jelent nekem ez a mondat, mindazonáltal azzal is tisztában vagyok, hogy az erős emberek nagy tettei mögött olyan történetek állnak, amelyek nem hagytak más választást. Hogy huszonhat évesen nem fogom az operációt választani, az szerintem már születésem pillanatában eldőlt, amikor a műtét szó szerint nem lehetett az én utam.

Ezt az erős életvédő programot csak tudatossággal lehetett volna felülírni, de tudatos meg csak azzal kapcsolatban lehet az ember, amiről tud. Én pedig akkoriban még csak nem is sejtettem mindezt. Nagy szerencsém volt, hogy meggyógyultam. Sokaknak nincs ilyen szerencséje, éppen ezért senkit nem bátorítanék hasonlóra. Amit a betegségeimből biztosan megtanultam, az az, hogy nincs két egyforma út, mindenkinek a sajátját kell megtalálnia és követnie.

Jogosan merülhet fel azonban a kérdés, hogy ha ennyire rettegtem a műtétektől, akkor mi a fenéért feküdtem mégis kés alá 2024 márciusában egy aprócska dudor miatt? A válasz egyszerű: azért, mert őszintén azt gondoltam, hogy ez az eljárás nem tartozik a „műtét” kategóriába. Miért? Mert azt mondta az orvos. Egy rövid, tízperces kis beavatkozásnak írták le, mint egy anyajegylevételt, ami kissé kellemetlen, de jobb túlesni rajta. Úgy gondoltam rá, mint a fogkőleszedésre: ott sem siratod a fogkövet, mert az nem igazán a részed, nem fáj megválni tőle. Plusz nem egy romos kórházban történt, ahol se vécépapír, se vakolat a falon, hanem a megszokott esztétikai klinikán, ahol a krémjeimet is vettem, és ahol néha megkezelgetik a fejem (vagyis kezelgették, mert többé nem megyek vissza) mindenféle jóságokkal, amitől elvileg később szakad le az ember arca, mint alapesetben.

A varratszedés előtt egy héttel beballagok szépen időpontra, nem kések, azt az énemet már régen megreguláztam. Kitöltöm a szokásos beleegyező nyilatkozatot, azért kicsit izgulok, hát mégiscsak megvágnak, de nem baj, 10-15 perc, és túlleszek rajta – nyugtatom magam.

A sebész kijön értem, akkor látom először. Némi bájcsevejt követően megnézi a lapockámnál lévő kis dudort.

–  Ez semmi, csak egy kis zsírcsomó. Tíz perc az egész – biztosít, és közben azt is megtudom tőle, hogy elmaradt egy előzetes konzultációnk, aminek meg kellett volna történnie a műtét előtt, de erről nekem senki sem szólt. Sebaj, majd mindent elmond menet közben, mert ma nagyon sokan jönnek még hozzá, egy nőnek a szemhéját is fel kell varrni, meg ilyenek, szóval most nincs időnk itt csacsogni – mondja.

Hasra fekszem a műtőágyon, szurikat kapok, jó sokat, nem vészes, ehhez már hozzászoktam. A gyerekkorból jövő tűfóbiámat már sikerül kordában tartanom, legalábbis annyira, hogy nem bőgök instant, ha tűvel közelítenek felém. Elkezdi a műtétet. Az érzéstelenítő használ, fájdalom nincs, de mindent érzek, ami történik. A szikét a hátamba mélyeszti. Nem egy gyors és könnyed „kés a vajba” mozdulat ez, sokkal inkább „nyiszálás”. A bőrt felfelé feszíti, úgy vagdossa át rétegeimet. A szövetek nem adják könnyen magukat, a természet erősnek és ellenállónak teremtette őket. Éppen arra hivatottak, hogy az efféle behatásoktól megvédjék a bent lakót. Agyam vizuális funkcióját igyekszem kikapcsolni, ami folyamatosan képeket társítana a groteszk érzésvilág mellé. Rángatja a bőrömet, egyre mélyebbre hatol, és hamarosan megállapítja, hogy ez bizony nehezebb ügy, mint gondolta. Mert hát kétféle lipóma létezik. Az egyik tényleg csak párperces műveletet igényel, mint egy anyajegy. A másik belekapaszkodik a környező szövetekbe, szétterjed, akár még az izom alá is bekúszik. Nem tudni, milyen kiterjedésű és milyen mélyen van. Az enyém ilyen. Meglepetés! Mondjuk, ez talán kiderülhetett volna, ha megnézik ultrahanggal korábban, amit szintén beígértek, aztán ez is elmaradt, isten tudja, miért. De „percig ne aggódjak”, mondja a doki, kicsit mélyebbre vág, legyek türelmes. Az érzéstelenítő nem hat ilyen mély rétegekben, ezért ha fájdalmat érzek, szóljak. Szólok. Újabb injekciókat kapok. A szememet nem hunyom le, nem fordulok befelé, az most túl veszélyes lenne. Akkurátusan pásztázom végig a szoba minden részletét. A kozmetikai szerek nevét egyesével olvasom el a polcokon, balról jobbra, majd jobbról balra haladva. Próbálom megfejteni, melyik mire való. Nem azért, mert érdekel, hanem mert bármi megteszi, ami egy másodpercre is eltereli a figyelmem arról, ami a testemmel történik éppen. Nem sírok, még tartom, még bírom, mindjárt vége.

–  Adj egy hegyesebb ollót! – mondja a sebész az asszisztensnek, aki három másik eszközt túr elő a fiókból.

–  Ezek jók lesznek? – kérdezi.

–  Nem jó, most is ilyennel csinálom. Nincs valami hegyesebb?

–  Nincs, csak ezek vannak.

–  Mindegy, akkor megpróbálom ezzel – mondja a sebész, én meg arra gondolok, hogy mi lenne, ha nem rajtam próbálkoznának?!

A percek ólomlábakon vánszorognak. Valahol fél óránál járhatunk.

–  Vérzéscsillapítót kell alkalmaznunk, csak egy kis hangot fogsz hallani – szól hozzám az orvos.

Rendben, nem tudom, mi az, de legyen, gondolom, de mondani már nem mondok semmit, mert minden erőmmel próbálom egyben tartani lelkem apró darabkáit, amik úgy akarnak szétgurulni éppen, mint az asztalra hajított üveggolyók. Minden tanult önmegnyugtató technikát bevetek, nem hagyom elkalandozni gondolataimat, még nem esek szét, még bírom, még tartom, mindjárt vége.

Aztán a következő párbeszédnek vagyok fültanúja:

–  Nem működik.

–  Most?

–  Nem jó. Próbáld a szürke kábellel!

–  Most?

–  Nem, most sem jó.

Felkészültségük hiányáért súlyos percekben fizetem meg az árat. Érzem, ahogy hátamon a bőrt és isten tudja, milyen egyéb rétegeket, mint egy elnyűtt sátrat, feszítik felfelé, és hosszú percekig (amíg a vérzéscsillapítóval bajlódnak) nem eresztik. Fájni csak a lelkemnek fáj, ahogy élve felboncolják a testet, amiben még lakik valaki.

Nem tudom tartani tovább, a könnyek maguktól indulnak meg, ahogy fekszem a műtőágyon. Az egész annyira groteszk, annyira természetellenes, hogy lényem minden sejtje menekülne a helyzetből. A zsigereim érzik, hogy valami életellenes dolog történik éppen, hogy bizonyos értelemben megerőszakolják testemet. Zsákmányállat vagyok, amit élve falnak fel. A helyzet túl elviselhetetlen ahhoz, hogy benne maradjak, de az agyam tudja, hogy nincs menekvés. Lekapcsol. A tudatom elhomályosul, feladja a harcot. Tekintetem üvegessé válik, már nem fókuszál sehová. Elmerülök a könnyek és a kilátástalanság tengerében, nem látom a végét, már nem vagyok jelen.

Úgy feküdtem fel az ágyra, hogy a fejemet szándékosan a fal felé fordítottam. A másik oldalra hatalmas tükröt helyeztek el, és én véletlenül sem akartam látni semmit abból, ami történik. Jó ideig nem veszik észre a káoszt, ami bekebelezett.

–  Akarod látni, hogy miket szedtünk ki? – kérdezi a doktornő.

–  Nem, nem bírom az ilyesmit – válaszol valaki rezignáltan odabentről.

A könnyek és a takonytenger átáztatta alattunk a steril papírlepedőt. Hallom, ahogy a szám szavakat formál, de mintha nem én beszélnék. Szinte hihetetlen, hogy önszántamból feküdtem ide, de önvádra már nem jut erő.

–  Jaj, mi a baj? Ennyire fáj? – kérdezik kórusban, amikor észreveszik, hogy sírok.

–  Csak nem gondoltam, hogy ilyen sokáig tart majd. És biztos van valami ide kapcsolódó traumám is… – próbálom az épelméjűség látszatát kelteni, mert hallom a hangjukban a kérdőjelet.

–  Rendben, most már bezárjuk. Mindjárt készen vagyunk. Bírd ki még egy kicsit.

Nem tudom, mi történik ezután, csupán egyetlen kimerevített emlékkép ég rá az elmém vetítővásznára: a sebész kék gumikesztyűjének elmosódó sziluettje, ahogy az arcom előtt hosszasan gesztikulál. A vérem vörösre színezte a kezeit.

Addikció

Szinte mind függők vagyunk, csak míg egyesek a drogra vagy a piára kattannak rá, addig mások olyasmikre, amik társadalmilag elfogadottabbak, például a vásárlásra, az evésre, a képernyőre vagy akár a sportra. Az én addikcióm a hivatásom volt. De az addikció valójában nem betegség, hanem tünet. Valami, amibe a lelkünket marcangoló sebek és a belőlük fakadó fájdalmak elől menekülünk.

Én nem éreztem, hogy fáj. A legboldogabb ember voltam akkoriban. Nagyon szerencsésnek gondoltam magam, amiért olyan korán rátaláltam az életem értelmére, a hivatásomra, amiben már a kezdetektől igen ügyesnek bizonyultam. Szinte mindenkit meglepett (engem is beleértve), hogy milyen gyorsan milyen nagy sikereket értem el egy szakmában, amiben teljesen kezdőnek és nevetségesen fiatalnak számítottam. Pedig mai fejemmel semmi meglepő nincs a dologban, hiszen huszonhat évem volt rá, hogy gyakoroljak. Ráadásul szuperérzékeny emberként még a biológiám is aköré szerveződött, hogy tűpontosan monitorozni tudjam a környezetemet, és képes legyek olvasni az emberek minden rezdülését. Az élet szó szerint arra nevelt, hogy segítő legyek. Mindez nem éppen ideális, de ahogyan a parentifikáltságomból adódó kitartásom és kiválóságra való törekvésem, úgy ez is olyan előnyt jelentett a munkámban, aminek nagy hasznát vettem. Pár hónap alatt felépítettem egy jól menő vállalkozást, így hamar otthagyhattam az állásomat. Rövidesen azon kaptam magam, hogy tele a naptáram, féléves várólistákkal dolgozom, és a segítői szerepem teszi ki az egész tortát. Az összes többi szerep kezdett eltűnni, többé már nem tudtam elválasztani a magánembert a segítőtől, már nem voltam más, csak segítő. Sőt, így utólag az is kérdőjeles, hogy voltam-e egyáltalán valaha bármi más.

Szinte éjjel-nappal dolgoztam, látástól vakulásig, és ha nem konzultációkat tartottam az ügyfeleimnek, akkor posztokat írtam, podcastet vettem fel, vagy a következő nagyszabású projektemen agyaltam. Mert sosem volt elég, mindig kellett még valami, még egy projekt, még egy siker, még egy pipa a checklistán, ami megadja azt az újabb érzelemdózist, amire annyira szükségem volt. Fel sem merült bennem, hogy ez addikció volna. Úgy hívtam, szenvedély. És bármilyen fáradt is voltam, bármennyire kizsigereltem saját magam, hihetetlenül élveztem. Mert amikor benne vagy, az elképesztően jó és kielégítő érzés.

Képzeld el, hogy minden lelkedet kínzó hiány, aminek fájdalmát egy élet óta cipeled már, egyszerre megszűnik létezni, és helyére az elégedettség és a boldogság élménye költözik be. Hát nem lenne fantasztikus? Hát nem akarnád fenntartani ezt az állapotot, amíg csak lehet? Ezt teszi az addikció tárgya, legyen az bármi: elhozza a pillanatnyi felszabadulást (spoiler alert: csak aztán nem tart örökké). A sikereim által megélhettem, hogy számítok, hogy kellek, hogy fontos vagyok, hogy haladok, hogy fejlődöm. Aminek a hiánya mindaddig megnyomorított, az robbanásszerűen érkezett meg az életembe.

Ha sokan követnek azokon a bizonyos social felületeken, az emberek azt képzelik rólad, hogy „vagy valaki”. Bár alapjaiban ez nem állja meg a helyét, mert a követők száma nem szükségszerűen jár kéz a kézben a minőségi tartalmakkal, az intelligenciával vagy bármi olyasmivel, amitől egy ember kiemelt figyelmet érdemelne, a világ mostanság mégis így működik. Ahogy növekedett a követők száma, egyre több felkérést és megkeresést kaptam én is. Legutóbb például egy önmagát „neves női magazinként” leíró kiadványnak nyilatkoztam a szuperérzékenységről. (Nem annak, amelyik a premierpartit szervezte, hanem egy másiknak.) Úgy hivatkoztak rám, mint a téma szakértőjére, amin rendesen felnevettem. Milyen ironikus, gondoltam, hát végül is tényleg a téma szakértője volnék, kevés nálam érzékenyebbet hord hátán a föld.

Amikor kicsi voltam, anyám egy idő után nem vett nekem több lufit, mert mindig sírtam, ha kipukkadt, és persze mindig kipukkadt, mert hát ilyen ez a lufisors. Hányattatott. (Mondjuk, ezzel tudok azonosulni.) Amúgy nem a veszteség miatt sírtam, mint más gyerekek, akiknek elvész a játéka, hanem azért, mert „a lufi meghalt”.

Két irodalmi mű maradt meg élesen az emlékeim között: A cinege cipője az oviból és a Kincskereső kisködmön, ami harmadikban volt kötelező olvasmány. Azért emlékszem ezekre tisztán, mert mindkettő visszavonhatatlanul és végérvényesen megnyomorította gyermeklelkemet. Annyira sajnáltam a cinegét, akinek nem volt cipője, és máig sincs szegénynek, hogy belefacsarodott a szívem már négyévesen. A kis Bicebócáról meg ne is beszéljünk, aki sánta volt, és nem volt mit ennie.

Volt kedvenc plüssállatom is, és bár szerettem volna, nem mindennap aludtam vele. Már ekkor háttérbe szorítottam saját vágyaimat a plüssök érzéseinek oltárán, mert nem akartam, hogy a többi állatkám rájöjjön, hogy van közülük egy kedvencem. Gondos logisztikát állítottam fel: mindennap másikat vittem magammal az ágyba, hogy idővel mindenki sorra kerüljön, és egyikőjük se szenvedjen hiányt semmiben. Emlékszem, mennyire aggasztott a gondolata annak, hogy valamelyik szomorúnak vagy magányosnak érzi magát. Semmi sem mutatja jobban parentifikáltságomat annál, mint hogy már akkor felelősséget vállaltam mindenki más érzéseiért, amikor még a sajátjaim hordozásához is túl kicsi voltam.

Szóval olyan jól ment a szekér, hogy idővel az emberek elkezdtek felismerni az utcán. Mosolyogva léptek oda hozzám, látszott, hogy azt gondolják, vagyok valaki, pedig én mindvégig csak én voltam. Vicces és egyben szürreális tapasztalat, de mindig szeretettel fogadom az ilyesmit. Kivételt képeznek azonban ez alól a bad hair dayek, amikor szarul áll a hajam, valamint azok a napok, amikor hülyén öltöztem fel, de erre túl későn jöttem csak rá, ezért rosszul érzem magam a bőrömben. Olyankor azt kívánom, hogy senki észre se vegyen, hadd maradjak az, aminek érzem magam éppen: egy szürke arc a tömegben.

És hát ott volt még az a nap, amikor pontosan ugyanezt kívántam, de tudtam, hogy nem fog megvalósulni.