KEPES ANDRÁS

IGAZAD
VAN

Hogyan értsük meg egymást egy
önmagával meghasonlott világban?

Kepes András könyvei
az Open Books gondozásában

A boldog hülye és az okos depressziós

Istenek és emberek

Két macska voltam

Tövispuszta

Világkép

© Kepes András, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-458-1

Családomnak. Értük.
És érted is. Ha érted.

Fekete elment a bölcshöz, és hosszan fejtegette, hogy csak az a jó, az igazságos és a tisztességes, ami fekete. A bölcs türelmesen meghallgatta, hófehér szakállát lassan végigsimította, ahogy a bölcsek szokták, majd azt mondta: Igazad van! Másnap Fehér ment el a bölcshöz. Fehér azt bizonygatta, hogy csak az a jó, az igazságos és a tisztességes, ami fehér. A bölcs őt is türelmesen végighallgatta, ismét végigsimította a szakállát, és neki is azt mondta: Igazad van! A bölcs tanítványa, aki mindkét beszélgetést hallotta, meglepődve kérdezte tudós tanítóját: Mester, hogyan lehetséges, hogy Fekete és Fehér pontosan az ellenkezőjét mondták, és te mégis mindkettőjüknek azt felelted, hogy igaza van? Neked is igazad van, közölte a bölcs. Aztán az elképedt tanítványnak még hozzáfűzte: Te talán úgy gondolod, lehet és érdemes vitatkozni azokkal, akik a színes világot csak fekete-fehérben látják?

KETTÉHASADT VILÁG

Mi lehet az oka, hogy némelyek képtelenek elfogadni az övéktől eltérő véleményeket, míg mások igyekeznek a dolgokat több oldalról megvizsgálni és megérteni mások igazságát is? Magamat az utóbbiak közé sorolom, bár az elfogultságaimat természetesen én sem tudom teljesen kizárni. A szemlélődő lelkialkatnak – ahogy magamat alig titkolt rokonszenvvel jellemzem – egyszerre van előnyös és hátrányos oldala. Az előnyös, a környezetem számára legalábbis, hogy nehezemre esik bárkit szívből utálni. Ugyanis azonnal kutatni kezdem az ellenszenvem indokait, és a vége többnyire az lesz, hogy megértem az illetőt. A magam szempontjából viszont éppen ez a hátránya is. Hiszen, ha valakinek mégis sikerül kiváltani belőlem a zsigeri ellenszenvet, akkor a rutinos gyűlölködőkre jellemző megkönnyebbülés és felsőbbrendűségi érzés helyett én szégyenkezem. A személyiségemen túl ennek alighanem az az oka, hogy különböző kultúrákban élve, később dokumentumfilmesként, majd íróként gyakran rákényszerültem, hogy megértsem az eltérő emberi szempontokat. Azonban amikor nem tudok összebékíteni magamban két szembenálló igazságot, akkor szemlélődő alkat ide vagy oda, bennem is fortyog az indulat, bosszant a tanácstalanságom.

A pénztárnál álltam a kis élelmiszerboltban. Éppen fizetni készültem, az üzletvezetővel váltottam néhány szót, amikor belépett egy idős asszony. Az üzletvezető elállta az útját, és felhorkant:

– Megmondtam magának, hogy ide nem jöhet többet! – közölte.

Az asszony apró bogárszemei ijedten ugráltak, nagyot nyelt, sovány nyakán a műgonddal horgolt, kirojtosodott fekete gallérkája fölött megfeszültek az ínak, de nem felelt. Megszégyenülten toporgott pár másodpercig, aztán megfordult, és kiment a boltból. A bolt bejárata előtt néhány méterre tanácstalanul megállt, mint aki nem érti pontosan, mi történt, várakozva pislogott, hátha meggondolja magát az üzletvezető.

– Ne haragudjon, hogy tilthatja meg bárkinek, hogy itt vásároljon? – kérdeztem megütközve a fiatal férfit.

– Megvan rá az okom! És ezt ő is tudja! – felelte ingerülten.

A pénztárosnőre néztem.

– Lopott a néni? – kérdeztem súgva.

A pénztárosnő szomorúan ingatta a fejét.

– Nem lopott, hanem összefosta magát itt a bolt közepén – vágott közbe az üzletvezető. – Még bele is lépett, és végigtrappolt a szaros cipőjével a bolton. A vevők öklendeztek, és velem veszekedtek. Ki kellett üríteni az üzletet, míg felmostuk fertőtlenítővel.

– Nyilván nem szándékosan tette. Bizonyára beteg volt, látszik szegényen az időskori leépülés – igyekeztem mentegetni a szerencsétlen asszonyt.

– Uram, ez egy élelmiszerbolt! Fossa össze magát máshol! Még szerencse, hogy a vevők nem jelentettek fel minket az ÁNTSZ-nél, mert akkor bezárják a boltot, engem meg kirúg a tulaj. Nekem is van két gyerekem, akiket el kell tartanom!

Fizettem, kimentem az üzletből, és odaléptem a lehajtott fejű asszonyhoz.

– Tessék elmondani, mit szeretett volna vásárolni, én megveszem magának és kihozom.

Ezt kellett volna tennem. De mire kiléptem a boltból, az asszony eltűnt.

Megértettem az üzletvezető felháborodását, a szakmai és egzisztenciális érveit, ha a megoldással nem is értettem egyet, de közben elképzeltem a nénit, aki már csak homályosan emlékezett az esetre, hiszen két nappal korábban is, amikor a buszmegállóban sírdogált, a járókelők segítettek neki hazatalálni. Amikor a baj történt, magában így nevezi, „a baj”, akkor is csak elugrott a boltba a szokásos tíz deka parizerért, a kifliért és a tejért, még bugyit is elfelejtett felvenni, csikart a hasa, talán a melegben megromlott csirkenyakleves volt a ludas, mert lerobbant az öreg hűtő, de sajnálta kiönteni a leveskét, mert „inkább hasacska fakadjon, minthogy ételke maradjon”. Amikor a boltban az a dolog történt, érezte, hogy nem tudja visszatartani, de úgy tett, mintha észre sem vette volna, mit tett, csak igyekezett minél előbb kiiszkolni a boltból és maga mögött hagyni a megalázó helyzetet. Valahogy így történhetett. Engem meg azóta mardos a bűntudat, hogy nem tudtam segíteni az asszonyon.

Egyáltalán, mi lehetett az oka, hogy az üzletvezetőről lepattantak az asszony szempontjai? Az együttérzés, az emberség hiánya? Egyáltalán mit jelent az „emberség”? Az ilyen és ehhez hasonló kérdések ugyan évezredek óta foglalkoztatnak bennünket, mégis úgy tűnik, mintha napjainkra a szemünk láttára kettéhasadt volna a világ. És nemcsak úgy általában, hanem mintha Európa, Amerika, a többi földrész, hazánk, sőt némely ember is meghasonlott volna önmagával… Az egymással acsarkodó értékrendek, érdekek és vélemények nyomán ölre mennek családtagok, elsorvadnak barátságok, elfordulnak egymástól generációk, belerokkannak társadalmak. Egyre nehezebb megérteni a világot és önmagunkat. Valami ilyesmiről kíván szólni ez a könyv.

Született optimistaként azzal biztatom magam, hátha lehet a kettéhasadásnak is előnye. Mert eddig se gondolhattuk komolyan, hogy minden rendben lenne a világgal. Csak talán nem érintett bennünket ilyen közelről. Valahogy úgy jártunk, mint Hófehérke a gonosz királynő almájával: elhitte, hogy az alma egészséges, mert külsőre annak tűnt, és mert Hófehérke jóindulatú volt. Azt gondolta, mint a jámbor emberek általában, hogy mások is ilyenek. Talán ha a mesebeli alma is kettéhasadt volna, az elkékült húsa figyelmeztetett volna a méregre. Vajon ha sikerülne rájönnünk a világot és a kapcsolatainkat mételyező méreg összetevőire, meglelnénk az ellenszerét? És vajon melyek ezek? Az eltérő kultúrák, hitek, ideológiák, generációs különbségek? A zsigeri reakcióink, agyunk torzításai, a kommunikációs csapdák, az önvédő mechanizmusok? Netán az önzés, a kapzsiság, a hatalomvágy, a manipuláció, a technikai civilizáció, vagy az erkölcsi értékrendünk?

Nem gondolom, hogy képes leszek az evolúciós, kulturális, pszichológiai és társadalmi kérdéseknek akár csak a töredékére kielégítő választ adni. Nem is célom. Nem szeretnék igazságosztó bölcs szerepében tetszelegni; az emberi viselkedés mozgatórugói érdekelnek. Beérem azzal, ha ez a könyv, mint a jó haiku, csupán a gondolkodás állóvizébe dobott apró kavics lesz. Ki-ki elgondolkodik azon, mi az, ami rá is vonatkozhat, és megfogalmazza a saját válaszait.

Lehet persze, hogy te, kedves Olvasóm, úgy véled, ez téged nem érint, hiszen te nem képzeled magadról, hogy mindig neked lenne igazad. És ez nyilván így is van, hiszen neked mindig igazad van, nemde?

Mit szólnál egy teszthez, amelyből kiderülne, mennyire ragaszkodsz az igazadhoz? Ez közelebb vinne ehhez a könyvhöz, és ami fontosabb, önmagadhoz.

Kérlek, válaszolj minden kérdésre az alábbi skálán:

1=SOHA, 2=RITKÁN, 3=ÁLTALÁBAN, 4=GYAKRAN, 5= MINDIG

1. Ha valaki ellentmond nekem, azonnal úgy érzem, hogy meg kell védenem a véleményemet.

2. Ha egy vitában bebizonyosodik, hogy tévedtem, nehezen fogadom el.

3. Gyakran úgy érzem, hogy az én nézőpontom logikusabb, mint másoké.

4. Szeretem elkerülni azokat a helyzeteket, ahol ellentétes véleményekkel találkozom.

5. Ha valaki nem ért egyet velem, hajlamos vagyok érzelmileg eltávolodni tőle.

6. Olyan forrásokból tájékozódom, amelyek megerősítik a véleményemet.

7. Mások logikus érve sem térít el attól, hogy a saját igazamban higgyek.

Amennyiben a teszteredményed:

7–15 pont: Azt jelenti, hogy rugalmas vagy, nyitott az ellentétes véleményekre, elfogadod mások logikus érveit is.

16–25 pont: Általában nyitott vagy, de időnként túlzottan ragaszkodsz a saját igazadhoz.

26–35 pont: Gyakran ragaszkodsz a saját véleményedhez, nehezen fogadod el a tévedéseidet.

36–45 pont: Nagyon erősen kötődsz a saját nézőpontodhoz, ami akadályozhatja az empátiát, és megnehezítheti e könyv megértését. De ne add fel! Nekem te, utóbbi vagy az igazi kihívás! Cserébe elárulom a saját teszteredményemet: 14 pont volt. De bevallom, néha kicsit szépítettem a válaszaimon, hogy megfeleljek a hízelgő énképemnek…

A VALÓDI, A HAMIS ÉS AZ IGAZ

A Magyar Nemzeti Galériában egy fiatal nő aktszobra az elkészülte után negyven évvel is vitát kavar. Erkölcsi vitát. Holott a lányalak testtartása nem kihívó, oldalra billentett fejével, szenvedő arcával nem erotikus gondolatokat, hanem inkább együttérzést kelt. Ennek ellenére még a közelmúltban is voltak, akik azt követelték, semmisítsék meg az alkotást.

A szobor túlmutat a művészeten; nemcsak a letűnt késő Kádár-kor zavaros viszonyainak tükre, hanem máig érvényes példája az egymással szembenálló értékrendeknek, s egyben azt is mutatja, hogy a körülmények ismerete és az idő milyen szerepet játszik egy jelenség megítélésében.

A szobor a nyolcvanas évek derekán készült, amikor egy dilettáns és kicsinyes üzleti módon szervezett szépségverseny osztotta meg az országot. A „Magyarország szépe” vetélkedőt a Magyar Média pártállami és titkosszolgálati kapcsolataival kérkedő főnöke szervezte, és a történet szomorú tragédiával végződött. A főnök hozzájárulásával az eseményt riporterek, fotósok, filmesek és egy képzőművész, Pauer Gyula dokumentálta, aki a 20. századi magyar neoavantgárd kiemelkedő alakja volt, a művei Bécstől, Párizson, Sydney-n és Szöulon át a Vatikánig sok hazai és külföldi gyűjteményben megtalálhatók. A Can Togay-jal közösen jegyzett műve, a Cipők a Duna-parton az egyik legmegrázóbb emlékmű. A turisták által is kedvelt szoborcsoport látszólag bronzba öntött, elnyűtt lábbelik tucatjaiból áll, de aki tudja, hogy a nyilasok 1944–45-ben a Duna-partra terelt zsidókkal levetették a cipőiket, úgy lőtték őket a Dunába, annak világos, hogy a mű az áldozatok fájó hiányáról és az embertelenségről szól.

A vitatott női aktot is Pauer Gyula készítette. A szobrászt művészetének ebben a korszakában a pszeudo, a valódinak látszó hamis foglalkoztatta. A jelenség napjainkban talán még aktuálisabb, mint valaha; gondoljunk a bulvármédia illúzióira, a celebvilágra, a magazinokban képmanipulációval kivirult szépségekre, a propagandára, az álhírekre és az összeesküvés-elméletekre.

A pszeudotechnika úgy működött, hogy Pauer gipszmintát vett a tárgyról, majd a gipszet festette, vagy bronzba öntötte. Így készültek a Duna-parti cipők is. Dér András és Hartai László Széplányok című dokumentumfilmje részletesen bemutatja, ahogy Pauer férfi munkatársai a szépségkirálynőről gipszmintát vesznek, aprólékosan rásimogatják a gipsszel átitatott textilt a tizenhat éves fonyódi diáklány, Molnár Csilla meztelen testére.

Ismerünk emberekről készült gipszmintákat. Az i. sz. 79-ben, a Vezúv kitörése során életüket veszített pompeji városlakóknak a múzeumi helyszínen látható figurái is gipszmásolatok, ismert Ady Endre halotti maszkja, Anna Margit festőművész pedig élve vetetett gipszmintát a saját arcáról.

A nyilvános meztelenre vetkőztetés ugyan mindig a megalázás egyik formája volt, de a művészek évszázadok óta foglalkoztatnak meztelen modelleket, ha aktfestményeket vagy szobrot készítenek. Itt is egy akt szobor születését látjuk, a modell beleegyezésével. Miért megalázó és megrázó mégis a filmen látható „mintázás”?

A képzőművészet régi témája az emberi test. Az úgynevezett képzőművészeti performanszé is. Az egyik legtanulságosabb akció Marina Abramović szerb művésznő 1974-es bemutatója, amelynek középpontjában a saját teste állt, és ami a kiszolgáltatottság és az emberi érzéketlenség egyik legmegrázóbb művészi lenyomata lett. Hetvenkét különböző tárgyat helyeztek a művésznő előtti asztalra – köztük kalapácsot, egy szál rózsát, mézet, fűrészt, baltát, ostort és még egy töltött pisztolyt is –, Marina Abramović pedig hat órán át mozdulatlanul ült, és hagyta, hogy a látogatók azt csináljanak vele, amit akarnak. A látogatók először félénkek és tapintatosak voltak. Néhányan csak hozzáértek, mások finoman megbökdösték. Aztán apránként eldurvult a közönség – mintha a művésznő nem is valódi, érző ember volna, hanem csupán egy kiállított tárgy, amivel bármit tehetnek, hiszen ő maga hatalmazta fel a látogatókat. Letépték a ruháját, megsebezték, elnyomtak a bőrén egy cigarettacsikket, a gyomrába nyomták a tüskés rózsát, megvagdosták, belevágtak a hajába, sőt volt, aki a töltött pisztolyt nyomta a fejéhez. A hat óra elteltével Abramović fölállt, és lassan elindult a közönség felé, akik ijedten elfutottak. Mintha akkor döbbentek volna rá, mit tettek egy kiszolgáltatott emberrel.

Az 1985-ös szépségverseny gipszmintavételi jelenete engem Abramović akciójára emlékeztetett, noha a szerb performanszművész tudatosan szembesíteni akart minket az illúziónkkal, hogy civilizált emberek vagyunk, akik szabályozzák indulataikat és tisztelik embertársaikat, míg az említett lányszobor készítésének hatása nem volt része a művészi szándéknak.

A Dér–Hartai filmen látni, amint Pauer munkatársai a szinte még gyereklány Molnár Csillával úgy bánnak, mint egy munkadarabbal. Nem indulatból, kegyetlenségből, mint a performanszban, de hasonlóan érzéketlenül. Számukra az előttük álló teremtés nem egy bájos ifjú hölgy volt, akin látszott, hogy szenved, hogy egy ponton kis híján elájul, hanem egy készülő műalkotás tárgya, mint a cipők. A művelet pedig a műalkotás folyamatának szükséges fázisa, amihez a modell is hozzájárult. Ráadásul Pauertól és az alkotástól függetlenül, a szervező engedélyével a folyamatot két fotós, Bacsó Béla és a később médiacézárként meggyilkolt Fenyő János dokumentálta, akik a fotókat a lányok tudta nélkül megjelentették egy bécsi erotikus magazinban. Molnár Csilla a verseny szervezőinek pitiáner manipulációitól és a megaláztatásoktól összeroppanva önkezűleg véget vetett az életének.

Ez a pszeudo mű így nem egyszerűen egy ártatlan fiatal lány gipszlenyomata lett, hanem – akárcsak Abramović esetében – a kiszolgáltatottság iránti érzéketlenség mementója is. Az idő és a szemléletünk változása is szerepet játszik a megítélésben. Az eltelt negyven év tükrében – amióta érzékenyebbé váltunk a nők és a kiskorúak elleni bántalmazás, a nők megbecsülése iránt – különösen felháborítónak érezzük a jelenetet.

Lehet elmélkedni az egymásnak feszülő értékrendekről, összevetni – ebben a konkrét esetben – a művészi, az üzleti és a morális igazságot. De ha emberi tragédia történik, én legalábbis úgy gondolom, akkor az minden racionális mérlegelést felülír.

A pszeudo (a hamis) ellentéte: a valódi. De a valódi nem feltétlenül igaz. „Az igazat mondd, ne csak a valódit!” – írja József Attila a Thomas Mann üdvözlésében. De mi az igaz?

Igazság az, ami megfelel a valóság ellenőrizhető tényeinek, ami nem függ véleménytől, érzelemtől. Persze, ha ez ilyen egyszerű lenne, nem vitatkozna rajta évezredek óta a vallás, a politika, a filozófia, a matematika, a jog és a többi tudomány.

Én ebben a könyvben az igazság hétköznapi változatával foglalkozom, ami valahogy úgy szólna: igazság az, amiről azt hisszük, hogy igaz…