Huszti Gergely

GRAND HOTEL
HUNGÁRIA

A szerző művei az Open Books gondozásában:

Villa Abbázia

Adria Csillaga

© Huszti Gergely, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

Borítóterv Faniszló Ádám, Bakos Fanni (Coverist Studio)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-438-3

[…] Pár százezer ember kisajátítva tartja az országot. A nép milliói jogtalan rabszolgák. Az ország koldus és leigázott. A parlament urai pedig liferálják a népet, a nép jogait, a hazát. Ilyen nemzetveszejtő ocsmányságot nem mutat föl a világhistória. Orgiája ez az összegyülemlett bűnöknek. Beteljesülése a kérlelhetlen fátumnak. Fölfakadt seb vagyunk most Európa testén. Lesz‑e balzsam erre a sebre, vagy egyszerűen ki fogják égetni? […]

Ady Endre: Panama és anarchia
(Nagyváradi Napló, 1903. július 30.)

[…] meg lesz gyanúsítva az ország színe előtt a kormány, a kormányt támogató párt és a függetlenségi párt, hogy azok vesztegetnek, emebben pedig ülnek megvesztegetettek, aminek következtében az egész ország és egész Európa előtt mint a legkorruptabb állam fogunk állani.

Ivánka Oszkár felszólalása a parlamenti
vizsgálóbizottság előtt 1903. augusztus 3-án

Az egyiknek sikerül, a másiknak nem,
a sors olykor nem tudja, mit akar.
Az egyiknek kiderül, s a Nap fénylik fenn,
a másiknak nem jut, csak zivatar.
Az én szívem nem sejti, mi a csókos napsugár,
mert nékem nincs senkim, ki szívdobogva hazavár.

Zerkovitz Béla: Az egyiknek sikerül

1903. augusztus 1.
Az estélyt követő hatodik napon

Úriember nem párbajozik temetőben. Tiltja a törvény, hovatovább ízléstelen is. Kocsmák hátsó udvarán szabad, vakvágányok töltése mentén szintúgy, vagy erdőszélen, de leginkább katonai lovardában. No de temetőben? Ráadásul a Kerepesiben, amit Kossuth temetése óta bővíteni szükségeltetett, úgy megjött a pesti kedve ahhoz, hogy Apánk mellett térjen végső nyugovóra. Csakis egy zugfirkász lehet olyan megátalkodott, hogy kigúnyolja a holtak emlékét. Felesleges bravado, gondolta Kubinyi, mialatt bevárta a nyomában loholó segédeit. Ezek ketten nem voltak képesek lépést tartani vele, pedig ő sántult le nemrég. Elcsaphatta volna őket, de tengernyi hibájuk mellett legalább olcsók voltak. Miután kelletlenül végigmérte őket, feltűrte prémgallérját, és szemébe húzta kalapját, ugyanis a hideg kutyamód átharapta ezen a szokatlanul télies augusztus elsején. Egy hete még tombolt a nyár, hőség olvasztotta az aszfaltot, aztán egy éjjel a köd alattomosan felúszott a Duna felől, s némán lopódzva vette be a várost. Beslisszolt a kulcsra zárt ajtók mögé, könnyű dunyhák alá bújt, fájós ízületekben vackolta el magát. Hallatlan! Szebb időt István-napig sem jósoltak, ami csak súlyosbította a férfi rosszkedvét.

A tompa holdfénynél három kísértet haladt a téglafal tövében. Egy lélek sem állta az útjukat, Kubinyi ennek dacára ciccegett. Szeretett volna hamar túlesni a dolgon. Másra sem vágyott, mint egy kupica szilvára, a tajtékpipájára és egy forró fürdőre. Mi tagadás, fázott a lába a talpalásra szoruló cipőjében. Jószerivel ő volt a Szabadelvű Párt párbajhőse, legyen szó kardról vagy pisztolyról. Zsebében lapult egy papíros, rajta lajstromba szedve azok, kiknek az elmúlt években osztott sebet a főváros kies szegletein. Kilencen szerepeltek rajta, s hármójuk neve mögött kereszt állt, amit Kubinyi büszkén rótt oda. Ünnep idején persze bőkezűen adakozott megboldogult ellenfelei özvegyeinek és árváinak, hisz a jó modor is ezt diktálta.

Bánta már, hogy átengedte ellenfelének a helyszín- és fegyverválasztás jogát, de minthogy a hivatalába nemrég beiktatott miniszterelnök nevében hívta ki a hírlapírót, hát tett némi engedményt felé. Ördög tudja, miért, de nem volt biztos a dolgában. Jobban mondva, akiben nem lehetett biztos, az Dienes Márton, egykori ellenzéki képviselőből átavanzsált hírlapíróból lett kormánypárti vesztegető volt. Nem valami kitűnő pedigré, annyi szent. E napig csupán hírből ismerték egymást, a segédeik által üzengettek, ráadásul a firkásznak ez volna az első párbaja. A zöldfülű rendszerint lóbálja a fegyvert, toporog, hajlamos korán tüzelni, s ami a legrosszabb, be nem áll a szája, hogy zaklatott idegeit csillapítsa. Kubinyinak keserű nyál gyűlt a nyelve hegyén, köpött egy hegyeset, mikor is lobbanó gyufa hangjára lett figyelmes, és egy kőkereszt mögött megpillantott néhány alakot. A kis láng meleg fénybe vont egy arcot. Ez a ragyás volna ő? Frászt, hiszen Dienes jó svádájú férfi hírében állt, kinek a nagys’asszony mellett jócskán akadtak nőügyei. Templomban az efféle tolakszik ostyaosztáskor, úri körökben fennhangon hirdeti a hűséget, és kioktató hangnemben ír az üdvös józanságról. Aztán láss csodát, nála nagyobb szélhámos nem sok működik Pesten.

Két nap telt el az ügy kipattanása óta, de máris fújta a város, ki az a Dienes Márton, aki Szapáry gróf indítványára vesztegetési kísérletbe fogott. Valamennyi léhűtő azon csámcsogott, mire költené a sok ezer koronát, amit Dienes az ellenzéki honatyák zsebébe csúsztatott, felszámolandó az év eleje óta tartó obstrukciót. Szó, ami szó, az országgyűlés mostanra tetszhalottá lett. Az ellenzék bevált taktikája ellehetetlenítette a Monarchia haderejének növelését célzó véderőjavaslatot és a költségvetés elfogadását. A miniszterelnök kebelbarátja, Szapáry László ezt az áldatlan helyzetet kívánta feloldani azzal, hogy vagyonából egy jelentős részt széjjeloszt az ellenzékiek körében. E feladatra szemelte ki Dienest, ki ezáltal országos hírnévre tett szert. Ha regényt írna az esetből, vinnék, mint a cukrot, gondolta Kubinyi, miközben odalépett a rá várakozó pároshoz, és eldörmögte a nevét. A magasabbik készségesen letapodta cigarettáját, és a jobbját nyújtotta.

– Geiger Pál, méltóságos uram. Ő itt a társam – szólt, és a mellette álló idős férfira mutatott, ki hóna alatt egy ládát szorított. Kubinyi felvont szemöldökkel biccentett, de kezet nem adott. No, ennek a firkásznak sem telik valamirevaló segédekre, gondolta. Az egyikkel ijesztgetni lehetne, nem szólva a fogatlan csatalóról, aki még Világosnál kaphatta kézhez az obsitot. Miután a segédei üdvözölték az elégtételt adó fél embereit, feszélyezett csend telepedett rájuk.

– Melyiknek az ötlete volt a temető? – kérdte Kubinyi.

– Nos… meghagyták, hogy kihalt helyet keressünk – így Geiger.

– Ízetlen tréfa – felelte szárazon, mialatt körbekémlelt a sírok felett. Egynémelyiken mécses pislákolt, ami a frászt hozta a nagy emberre. Nem volt megbékülve a gondolattal, hogy idővel őt is az anyaföld súlya nyomja majd. – Dienes?

A kérdésre Geiger haptákba vágta magát.

– Engedelmet, méltóságos úr. Feltartja a forgalom, a Mátyástól jön. – Fene tudja, ez utóbbit mi végre tette hozzá, de az elharapott mondat úgy hangzott, mintha maga Hunyadi volna hivatalos a párbajra.

– Forgalom éjjel? – morogta Kubinyi, majd hogy pezsdüljön a vére, összeütögette a két tenyerét. – A fegyverek?

Erre az öreg felmutatta a viaszpecséttel lezárt ládikát.

– Töltve vannak. Minden szabályszerű rajtuk – tette hozzá náthás hangon, de Kubinyi rá se hederített. Feltörte a pecsétet, és szemrevételezte a pisztolyokat. Egy párból valók voltak, és vadonatújak. Markába vette az egyik kimunkált darabot, és a csövébe nézett.

– Huzagoltak? Maguk aztán nem bízzák a véletlenre – pirított a segédekre, amiért pontos irányzékkal bíró fegyvert választottak. Abban bízott, hogy vásári bóvlit hoznak. Előhúzta zsebóráját, és a fény felé tartotta. – Orvost hívtak? – tudakolta foghegyről.

– Hívtunk, tisztelettel, de későre jár, és… – kezdte az öreg, de a nagy ember fejen csapta a mondatot, mint kocsmáros a muston hízó legyet.

– Tíz percet kap – és azzal elsántikált a parcellák közti kavicsúton, némi méricskélés után leszúrta sétabotját, s húsz lépéssel eltávolodott tőle. Nagy gyakorlattal mérte ki a lőtávot, s meg sem állt Ganz mauzóleumáig. A segédek féltek követni, tartottak a haragjától.

A temető fái úgy álltak őrhelyükön, mint megannyi ködkoronás óriás. Gyökereikből nehéz földszag áradt, megülte az ember tüdejét. Kubinyi végigtekintett a falsírboltok során, a nemzet nagyjainak s kicsinyeinek nyughelyén. Ellenzéki és kormánypárti, szajha és úrhölgy, zsebes és bankár, mind egyformára aszott a halálban. Röhej, hogy egyenlőség és testvériség, e két nemes eszme, mikről hazafias pátosszal illik csak beszélni, nem ám a képviselőházban vagy a törvény előtt, hanem egyedül a síron túl válik valóra. Micsoda képmutatás, gondolta, s lesimította szakállát. Nem volt mit tenni, várakozni kellett, de mialatt várt, dudorászásba fogott. Nemrég hallott egy dalt, ami különbnek hatott a többinél, amit a drimósok városszerte nyekeregtek. Fülbemászó dallam volt, a gyermekkor egyszerű örömeire emlékeztetett: friss kalács illatára, tavi csónakázásra, vigasztaló ölelésre… egyszóval varázsa volt. Csakhogy a nagy ember nem szeretett ellágyulni azon, ami nincs, hát igyekezett kiverni fejéből a dalt.

Imbolygó alak tűnt ki a ködből, s egyenesen felé tartott. Meghajlott tartásából ítélve nem is lehetett volna más, mint hírlapíró. Kubinyi annál jobban kihúzta magát, s lecövekelve várta a firkászt, aki már messziről mentegetőzésbe fogott.

– Tiszteletem, méltóságos uram. Mit szól ehhez az átkozott időhöz? Novembernek is beillik. Ezer bocsánat, hogy megvárakoztattam, de…

– Nem tesz semmit. Essünk túl rajta – legyintett Kubinyi, s közben végigmérte ellenfelét.

Remekbe szabott arcéle volt, bizalmasan nevető szemekkel. Kurtára nyírt szakálla húsos ajkakat keretezett. Nem vitás, hogy könnyen a szoknyák alá férkőzött ezzel a cifferblattal. De ahogy elnézte, feltűnt neki, hogy Dienes bő zubbonyt visel, ami sehogyan sem illik csontos alakjára. Gyapjúbélés volna? Túlzásnak tűnt. Hirtelen ötlettől vezetve odalépett hozzá, s a pisztoly csövével megkocogtatta a túlméretes ruhadarabot a mellrésznél. Kongott, akár egy ócska fazék.

– Vesse le a tömést, fajankó – húzta el a száját, majd intett az embereinek, hogy kezdhetik.

Dienes lesütött szemmel szétgombolta zubbonyát, és kapkodósan lekötötte magáról a zsineggel szorosan a mellkasára erősített vaslemezt, ami nélkül a szeretője nem volt hajlandó útjára engedni. Babi addig sírt és rimánkodott, míg eleget nem tett a kérésének. A levetett páncélt sebtében egy sírkő mögé dobta, mielőtt gyávaságáért kigúnyolhatnák.

– Uraim, tisztában vannak a párbaj feltételeivel? – kérdte az egyik segéd, mialatt a többiek mindkettőtől átvettek megőrzésre okmányt, tárcát és zsebórát, egyszóval mindazt, ami a lövedéket felfoghatja. Ezután megoldottak rajtuk kravátlit és ingnyakat, hogy könnyen hozzáférjenek a sebhez, ha a szükség úgy hozná.

– Jelentsék ki becsületszavukra, hogy betartják azokat – szólította fel őket a segéd, mire mindkét fél fennhangon a szavát adta. – Az általam adott készenlét vezényszóra kezdünk. Háttal állnak egymásnak, és vigyázz-ra fordulhatnak meg, majd pedig a tüzelni elhangzását követően szabad lőni. Tizenötig számolunk, azon belül mindenki tetszés szerinti időpontban tüzelhet. Egy golyóváltásra lesz mód.

– Úgy-úgy, haladjunk! – türelmetlenkedett Kubinyi, mire a segédek oldalra húzódtak, az öreg maga elé tartotta zsebóráját, és feszült csendben kivárták, míg Dienes elkacsázik a leszúrt sétabothoz, kis ideig a pisztolyt babrálja, majd egyik szemét lehunyva a célzást gyakorolja. No ugye, hogy lóbálja, gondolta Kubinyi, ki mindeközben moccanatlan állt a posztján, akár a halál márványba foglalt angyala.

– Készenlét, uraim! – kiáltotta Geiger, és a párbajozók háttal fordultak egymásnak.

– Vigyázz! – hangzott kisvártatva a parancs. Dienes nyomban megpördült, tüzelésre emelve kezét. Még mielőtt a harmadik vezényszó is elhangozhatott volna, az öreg segéd egy bömbölőt tüsszentett, mire Dienes ijedtében elsütötte a fegyverét. Nem talált. A dörrenésre a környékbeli kutyák versenyt vonítottak. Megfordult a hírlapíró fejében, hogy kereket old, de a szégyentől való félelem jobb belátásra bírta. Leengedett karral várta a válaszlövést, ellenfele pedig kiélvezte a hatalmát felette.

Míg az öreg számolt, Kubinyi megingás nélkül célra tartott, az irányzékot Dienes Márton szívére igazítva. Sem a köd, sem az éj sötétje nem zavarta, vakon is talált volna. Kivárta a tizennégyet, majd megemelve csuklóját egy arasszal, a hírlapíró bal válla fölé lőtt. Nagy sóhaj szakadt fel Dienes ajkáról, míg Kubinyi dühöngött, amiért kis híján keresztülhúzták a számítását. Kedve lett volna újratöltetni, és tisztességgel bevégezni a munkát. Merengéséből Geiger ébresztette, aki a fegyverért cserébe visszaszolgáltatta a zálogba kapott tárgyakat. Ezt sietős búcsúzkodás követte, mielőtt azonban távoztak volna, Kubinyi zárszót mondott.

– Kerüljön jegyzőkönyvbe, hogy a párbaj becsülettel, vér nélkül lezajlott. A kihívott fél elégtételt adott, amiért hírbe hozta a miniszterelnököt. Belátja, hogy tévesen ítélte meg a helyzetet, és visszavonja a vádakat. További teendőjük nincs, elmehetnek – diktálta, mintha könyvből olvasná. – Márton, szabad egy szóra? – szólt immár nyájasan a hírlapíróhoz, mire Dienes búcsút intett segédeinek, és odafordult a nagy emberhez. Az kivárta, míg mindüket elnyeli az éj. Szegény ördögök, pusztán tanúnak kellettek. Szedik a lábukat, viszik a hírt, terjesztik a pletykát, mint valami ragályos kórt, és ezzel a szerepük véget ért, gondolta Kubinyi, majd felöltőjéből egy borítékot húzott elő, s Dienes orra alá nyomta.

– Íme a vasúti jegye és a többi passzus. Hajnali egy órakor indul az expressz a Nyugatiból, ne késsen. Dienes Mihály honvéd századosnak adja ki magát. A berlini pályaudvaron várja egy emberünk. Óvatosan fogja, ötvenezer korona van benne – mutatott az okmányok között lapuló bankókra.

Dienes elkerekedett szemmel nézett rá. Zavarában nem is nyúlt a paksamétáért.

– Tréfálni méltóztatik? Hisz az imént majdnem megölt… ha el nem véti.

– Jegyezze meg, öcsém, én csakis szándékosan vétek – vágta amaz a megszeppent hírlapíróhoz.

– Tehát színjáték volt? – csodálkozott Dienes, s a másik kivárta, míg leesik neki a tantusz.

– Tudja, mit kapott volna tőlem, ha meglő? – förmedt rá.

Dienes a fejét csóválta.

– Ide hallgasson. Holnapra híre megy, hogy visszavonta a vádakat. Innentől ismét Szapáry az ügy főkolomposa, mindaddig, míg Krecsányi szagot nem fog. Ne vágyjon a főfelügyelő ismeretségére. Olyan a szimata, akár az erdélyi kopónak – nézett felhúzott szemöldökkel a hamis papírokra.

– No de engem beidéztek! Elfutni a törvény elől? Gerinces ember nem tesz ilyet. Meg aztán hazavár a nejem, a fiaim. – A hírlapíró hátralépett, mire Kubinyi indulatba jött.

– Gerinces? Hiszen magán a púpja a legegyenesebb! Utazzon el a gyarmatokra, amíg elül a dolog. Pár hónap az egész, mi az magának?

– És mihez kezdjek ott?

– Teszem azt, beáll dohányszedőnek.

– Menjek a vadakhoz, csak mert felkértek egy apró… szívességre?

– Értse meg, bajban vagyunk. Feltűnt egy némber, aki azt állítja, hogy Szapáry a miniszterelnök bábja. Állítólag bizonyítani is képes, fenyegetőzik, hogy kitereget a vizsgálóbizottságnak. Ez fegyver volna az ellenzék kezében.

– No ugye, hogy igazam volt? – szólt felháborodva a hírlapíró. – Méltóztassék nála érdeklődni, engem pedig békén hagyni, nem vagyok én olyan fontos.

– Ez már igaz. Maga egy zérus, nem oszt, nem szoroz. A nőcskét bízza rám, megvannak a módszereim. És ha jót akar magának, ma éjjel elutazik, értve vagyok? – tornyosult a másik fölé. – Máskülönben meglátogatom a kapcáját. Mátyás tér 4. Bejelentés nélkül érkezem, és én választok fegyvert. Tudja, milyen az, lemetszett orron át levegőzni? Pokoli.

– Értem, kérem – nyelt egyet Dienes, és átvette a paksamétát. – Elutazom – tette hozzá, s az arca elborult.

– Hova?

– Előbb Berlinbe, onnan pedig… messze.

– A maga neve?

– Dienes Mihály, honvéd százados – hadarta.

– Kit nem értesít?

– A családomat, kérem. És úgy általában senkit.

– Kitől nem kapott pénzt és utasítást?

– Szapáry gróftól? – lesett kérdőn a nagy emberre.

– Ostoba! Gondolkodjék! – felelte amaz türelmetlenül.

– Méltóságodtól nem kaptam semmit.

– Látja, Márton, megy ez, csak akarni kell. – Kubinyi megropogtatta a firkász vállát, majd kihúzta a földből sétabotját, és fütyörészve bicegett a sírkert kapuja felé. Sehogyan sem tudta kiverni fejéből azt az átkozott kis dalt.

Egy fiú

Július 27. Az estély másnapján

– Neved?

– Az enyém?

– Ki másé?

– Gejza.

– Teljes nevet mondj, jegyzőkönyvbe lesz.

– Jordán Gejza, szolgálatára.

– Nem Géza az, te gyerek?

– Azt bitorolják. A Gárdonyi úr, méz’tatik tudni, az író. Ezért vagyok Gejza, hogy össze ne tévedjünk.

– Származásod?

– Magyarnak tippelem. Meg egy gerezd tudj’ isten, mi. Hol zsidónak mondanak, hol cigánynak.

– A szüleid nem tudják?

– Nincsenek azok.

– Elhaltak?

– Nem is voltak. Lelenc vagyok.

– Vallásod?

– Jut is arra időm, kérem.

– Büntetve voltál?

– Nema.

– Eskü alatt vallasz, úgy vigyázz!

– Görbüljek meg, ha hazudok.

– Hát írni-olvasni tudsz-e?

– Amit kell, azt négy nyelven.

– Fogyatékosságod van?

– Olyan vagyok, akár a vas.

– Korod?

– Tizennégy év. Saccra.

– Beosztásod?

– Londiner, kérem.

– Mióta szolgálsz?

– Ez az otthonom, írja a lakhelyhez.

– Azt ugyan rám bízhatod. Tehát?

– Mióta a Bölöni úr munkára fogott.

– Ő a főportás? Különös ember, úgy tartják. Szóval?

– Lássuk csak… két év híján négy éve.

– Tréfálsz? Kihallgatáson vagy.

– Tudom én azt, főkapitány úr.

– Alhadnagy. Krecsányi Kálmán vezeti az inspekciót.

– Aztán miért nem a főbotos kérdezősködik?

– Dolga van. Fontos tanúkkal beszél.

– Én tán nem vagyok fontos?

– Attól függ, tudsz-e a tolvajról. No?

– Én volnék a legboldogabb, kérem.

– Jelentenivalód van-e? Amilyen lapátfüleid vannak, biztosan hallottál ezt-azt.

A fiú kitekintett a Hungária földszinti ablaksorán. A Duna-korzó megnépesült, aki csak hírül vette az esetet, nyomban látni kívánta a felfordulást. A hotel fogadócsarnoka is felbolydult, akár egy lángoló méhkas. Egyes vendégek zokogtak, mások fennhangon ellenezték a kifogásolható bánásmódot, megint mások induló vonatokra és érkező hajókra hivatkozva akartak kibújni a tanúskodás nyűgje alól. Százféle hangon szólt a bábeli szimfónia. Eközben árvalányhajas forgók és csörömpölő kardok lepték el az épületet. A rendőrök iparkodtak diszkrétnek maradni, noha szívesen kardlapoztak volna. A Kishíd utcai főbejáratot lovasok vigyázták, hogy illetéktelen be ne tegye a lábát a kihallgatások ideje alatt, és senki ne is távozhassék. Egy ötéves forma utcagyerek mégis átbújt a kordon alatt, és szurtos tenyerét az ablaküveghez nyomva bámult befelé. Egy pillanatra találkozott a tekintetük. Gejza ismerte a mezítlábast. Amaz még a nevét sem árulta el, tán nem is volt neki. Hékám, füttyös, takarodj, efféle neveken szólították az utcagyereket. A londinernek szokása volt, hogy a reggeliztetés végeztével némi maradékot a személyzeti bejáratnál a kis koldus kezébe nyomjon, aki folyton a szálló körül lebzselt. Így esett, hogy néhanap moslék helyett kaviár jutott a tányérjára. Gejza ilyenkor úgy érezte, parányit helyrebillen a világ mérlege, amiben a tutista egyre csak gazdagodik, a csórónak meg egyre lyukasabb a zsebe.

Odahajolt a detektívhez, és súgva kérdezte tőle:

– Tessen mondani, jutalom jár?

– Miért járna?

– Mert nyakig benne vannak. Ez a szezon botránya.

– Hát aztán?

– Nyernék valamicskét a bolton.

– Nincs jutalom. Kötelességed segíteni a nyomozati munkát.

– Úgy is jó. Nem láttam semmit, kérem.

– Biztos?

– Anyuskám életére esküszök.

– Na hiszen!

– De ha maga volnék, felkutatnám azt a levelet.

– Hogyan?

– Jó tanács. Ingyen, mert a hadnagy úr imponáns nekem.

– Imponál, de miféle levelet?

– Amitől a zrí van.

– Miket hordasz itt össze? Semmiféle levélről nincs tudomásunk.

– Pedig megírták.

– Honnan veszed?

– Megvan a gógyim hozzá.

– Ne mondd!

– De mondom, kérem. Ahol ékszer van, ott nő is van. Ahol nő van, ott szerelem van. Ahol szerelem van, ott levélnek is kell lennie.

– Ide hallgass, nagy tapasztalatra tettél szert a korodhoz képest, már ami a nőket illeti. Majd továbbítom a fülest a főkapitánynak.

– Úgy. Aztán vastagon szedesse ki a nevem az újságban, ha igazam lett. De hibátlanul ám! Jordán Gejza.