Al Ghaoui Hesna

HÁBORÚK
FÖLDJÉN

Tudósítás a válságövezetek
megrázó hétköznapjairól

© Al Ghaoui Hesna, 2010, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Borítóterv Rubik Ágnes

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-199-3

Előszó

Nem vagyok haditudósító. Csak egy tudósító, aki időnként háborúkba jár, azután hazatérve elmeséli, hogyan került a világ éppen forrongó pontjára.

Nem vagyok író sem. Inkább amolyan krónikás, aki saját viszontagságain keresztül próbálja megmutatni, milyen elemekkel kell megküzdenie egy tudósítónak – legyen akár fronton, akár homokviharban egy iraki mobilvécételepen.

Persze hazudnék, ha azt állítanám, nem vonzanak az éles helyzetek.

Egy háborús forgatás során az ember teszteli a határait – testileg és lelkileg. Főleg, ha nő. De gyakran nem a bombák, rakéták vagy Kalasnyikovok jelentik a legnagyobb nehézséget a munkánkban. Hanem a félelem. Háborúban mindenki retteg, gyanakodik, hárít. A fronton egy tévéstáb csak púp az emberek hátán. A hatóságoknak azért, mert kényes helyzetben senki sem szeret nyilatkozni. A hadseregnek azért, mert nehezen tolerálják, ha riporterek mászkálnak a hadműveleti területen. A helyiek pedig gyakran kémeknek tartanak minket, de a nyomorukat sem szívesen tárják a világ elé.

– Idejön, kifaggatja az embert, aztán ha megvan a sztorija, elhúzza a csíkot. Megy vissza a biztonságos otthonába, a kényelmes életébe. Azt hiszi, jót tesz? Azt hiszi, változtat bármin, ha megcsinálja a riportját?

Hogy bárkit is érdekel maguknál, mi a franc történik velünk?

A kemény szavakat egy ugandai apa vágta a fejemhez, aki két héttel korábban kapta vissza lányát a lázadóktól. A kicsi Catherine-t tizenhárom évesen rabolta el egy fegyveres milícia. A fiatal nőnek végül huszonhat évesen sikerült elszöknie. A viszontlátás boldogsága, keserű emlékek és lassan múló félelem tükröződött apa és lánya szemében, amikor találkoztam velük. Nem csoda, hogy féltek a világ elé tárni mindazt, amit átéltek. De őszintén hiszem, hogy nem hiába vállalták. Sem ők, sem az összes többi ember, akinek a tragédiája, öröme, félelme, titkai kelnek életre ebben a könyvben. Ha nem hinnék abban, hogy vannak még a világon, akik a háborús tudósítások számai mögött az arcokat is szeretnék látni, akikről nem pereg le az élethalál-küzdelem, amelyet milliók vívnak a túlélésért nap mint nap, soha nem fogtam volna neki az írásnak.

Libanon

Forgatás a szétolvadt katonák földjén

Kilőtt, szétégett autóroncs tűnik elém a Bejrútba vezető út mentén. Aztán jön a második, a harmadik megfeketedett fémváz. Vajon a sofőr ki tudott menekülni időben? Vagy egyből felrobbant a kocsi, amikor találat érte? Libabőrös leszek. Normális vagyok én, hogy vállaltam ezt a forgatást?

Rossz érzés fog el, pedig azt mondták, ez a rejtett kis hegyi szerpentin viszonylag biztonságos. Figyelmeztettek minket, hogy a folyamatos bombázás miatt eszünkbe ne jusson a főutakra menni. Egyelőre csend van, de a kiégett roncsok látványa egy pillanatra sem engedi feledni a háborút. Csak érnénk már Bejrútba! Fáradt és nyűgös vagyok, félek, mi vár ránk az elkövetkező héten. Mindössze egyetlen címünk van – egy nőé, akivel még soha életemben nem találkoztam.

Négy nappal korábban még nem sejtettem, hogy a hét második felét már a fronton töltöm. Az utazás váratlanul jött. Miután a Hezbollah síita szervezet elrabolt két izraeli katonát, Izrael úgy döntött, katonai csapást mér Libanonra. Bombázni kezdte az ország déli részét és a főváros síiták lakta negyedeit. Pillanatok alatt kellett összekapnunk magunkat Rácz Laci operatőr kollégámmal, amikor a tévé vezetése engedélyt adott, hogy a helyszínre utazzunk. Csak éppen fogalmunk sem volt, hogyan jutunk oda. A bejrúti repülőtér az első célpontok között volt, amelyet az izraeli légierő lebombázott, a Szíriából vezető főbb útvonalakat pedig folyamatosan támadták. Na, ilyenkor jön jól a „szír kapcsolat”. Damaszkuszban élő szíriai nagybátyám, Rezzuk szintén újságíró. Két telefonjába került, amíg szerzett nekünk sofőrt, aki ismeri a libanoni hegyvidéket, a rejtett hegyi utakat. Megvettük hát a Damaszkuszba szóló repülőjegyeket, és megbeszéltük a sofőrrel, hogy hajnali háromkor várjon minket a repülőtéren. Innen indultunk a megadott címre: egy libanoni újságírónőhöz, akit nagybátyám riasztott, hogy segítsen nekünk eligazodni az ostromlott városban.

Három perce toporgunk az ajtó előtt, bőröndökkel, táskákkal felpakolva. Hiába kopogunk, csöngetünk, semmi válasz. Na, mi lesz már?!

Mindjárt összeesek… Vagy rossz helyen járunk? Már épp nyúlnék a táskámba, hogy előkotorjam a telefonomat, amikor résnyire nyílik az ajtó.

Fehér atlétatrikós, kócos hajú nő kukucskál ki duzzadt szemmel. A francba! Biztos az ágyból ugrasztottuk ki.

– Diá? – kérdezem zavartan.

– Ó, hát ti vagytok azok? Nem tudtam, hogy ilyen korán jöttök – motyogja arabul, és kitárja az ajtót. – Gyertek be!

Reggel hat óra sincs még. Tényleg extra korai a látogatás.

– Elnézést, de így volt a legbiztonságosabb a bombázások miatt. Éjszaka kellett elindulnunk Damaszkuszból, hogy még napkelte előtt Bejrútba érjünk – magyarázkodom.

– Jól van, semmi gond. Pakoljatok le, csinálok egy kávét.

Hátradőlve szürcsöljük a feketét, míg Diá készülődik. A libanoni újságírónő a negyvenes évei közepén járhat. Most is szép nő, de húsz évvel ezelőtt igazi bombázó lehetett. Kócos, sötét hajkoronáját már simára fésülte, és a szeme alól is eltűntek a hajnali árkok. Az enyém alatt viszont egyre mélyebbek – a fejem majd’ lecsuklik a fáradtságtól. Szó szerint küzdök, hogy ébren maradjak. Egész éjjel úton voltunk, egy percet sem aludtunk. Márpedig pihenés késő estig nem is lesz. Sebaj, négy-öt kávéval mindent ki lehet bírni, biztatom magam, amikor óriási robbanást hallunk. Úgy ugrok fel a székről, mint akit kígyó mart meg. A mennydörgésbe még a falak is beleremegnek. Ijedten nézünk össze Lacival –

Welcome to Lebanon! Ekkor gondolok először bele, hová jöttem, mit vállaltam. És hogy nem vagyok teljesen normális. Diá rohan be hozzánk a nappaliba.

– Nyugi, nyugi, odébb, a szomszéd kerületet bombázzák – mondja.

És már jön is a második és a harmadik égszakadás – megint beleremeg az egész ház. Beleremegek én is. Pokoli, félelmetes érzés, életemben először élek át ilyet. Halljuk, hogy felbolydul az egész ház. Sokan az utcára rohannak, mások a tévéhez, hátha bemondják, hol csapódtak be a bombák.

– Tényleg a szomszéd kerületet támadják? Milyen lehet, amikor a melletted lévő házra dobnak bombát?!

– Vagy a tiédre – mondja Diá. – Na de mindjárt kiderül, pontosan hol támadtak. Nem lehet túlságosan közel, különben betörtek volna az ablakok – indul ő is a tévéhez.

Egy helyi csatornára kapcsol, ami napi huszonnégy órában, élőben közvetíti a bombázást egy hegyoldalról. Először csak azt látjuk, hogy az egyik lakónegyedből füst száll fel, azután egy tudósító bemondja a támadás pontos helyét.

– Tényleg a szomszéd kerület volt. Na de kapjuk össze magunkat, és induljunk! – mondja Diá. Az ajtóban azért még végigméri a ruhámat tetőtől talpig. – Kánikula van, meg fogsz főni! Miért nem veszel fel ujjatlant meg szoknyát, mint én? Libanonban lehet ilyen cuccokat hordani – mondja.

Értetlenül nézek rá.

– Diá, szerinted hogy nézne ki, ha szoknyában tudósítanék egy háborúból?

– Jól van, oké, igazad van. Egyébként ha háború van, itt is mindig visszafogottabban öltöznek a nők.

Furcsán hat ez a mondat: mintha a háború rutinszámba menne. Pedig tényleg ez a szomorú valóság: háborús élményekben itt mindenki bővelkedik.

Csak a kilencvenes évek elején ért véget a tizenöt éves polgárháború, amely romba döntötte az egész országot. Vallási megosztottság szította a konfliktust a Közel-Kelet egyik legsűrűbben lakott, apró államában. Az 1975–1990 közötti háborúba Izrael, Szíria és a palesztin mozgalmak is bekapcsolódtak. A Libanonba 1978-ban bevonuló, majd 1982-ben totális háborút indító Izrael kiűzésére pedig milíciák jöttek létre – ezek egyike a Hezbollah. A háború hivatalosan 1990-ben véget ért, de a feszültség a síita, szunnita, keresztény és drúz lakosság között fennmaradt. 2006 júniusáig még a személyi igazolványokban is szerepelt, kinek mi a vallása.

Pedig ez akár halálos ítéletet is jelenthetett, ha rosszkor állítottak le valakit rossz helyen. Ráadásul Izraellel sem rendeződött a konfliktus. A Hezbollah a polgárháború után taktikát váltott: a politika színterére lépett, most két minisztere is van a kormányban. Szociális tevékenysége miatt egyre népszerűbbé vált. De az ENSZ felszólítása ellenére megtartotta a fegyvereit. És az izraeli határon rendszeressé váltak a fegyveres villongások. Igaz, ezek – mostanáig – nem jártak komolyabb következményekkel.

A helyiek lassan hozzáláttak a rommá lőtt ország újjáépítéséhez. A talpra állás nehezen haladt. A háború nyomait mostanra sem sikerült eltüntetni a gyönyörű tengerparti fővárosban. Az utak mentén mintha sajtból lenne egy-egy romos épület oldala. Két évtizede üresen állnak: se ablakok, se ajtók, néhol egész falrészek hiányoznak. Mert az újjáépítés számomra megfejthetetlen logika szerint halad – vadonatúj üvegpaloták és golyó lyuggatta romok állnak egymás tőszomszédságában. A háttérben pedig mindenhol daruk nyúlnak az ég felé.

Most kezdhetik elölről a munkát. A Közel-Kelet egykori Svájcára újból bombák hullanak.

Ki tudja, hogy ebből a konfliktusból mikor lábal ki az ország – tűnődöm, már az autóból kémlelve a várost. Az utcák üresek, a boltok, a hivatalok bezártak.

– Az élet szinte teljesen leállt az egész országban. Csak mi, újságírók szívjuk meg mindig, igaz? – fordul hátra Diá. – Nekünk nincs hétvége, ünnepnap, nincs háborús leállás.

– Nem féltek, hogy találat éri a szerkesztőséget?

– Dehogynem. De mit tegyünk? Ha valamikor, hát most muszáj dolgozni. Azért akik tudtak, biztonságos helyre költöztek. Például a tévécsatorna, ahová most viszlek titeket, lecuccolt az épület pincéjébe.

PRESS feliratú autók, forgatni induló stábok – a New TV központjához érünk. Tényleg a pincébe kísérnek minket, ahonnan óriási kábelhalmok gyűrűznek fölfelé a lépcsőn.

– Isten hozott titeket a pokolban! – viccelődik a szerkesztő, aki körbekísér minket.

Apró, ablaktalan helyiségekben, számítógép előtt görnyedve ülnek összezsúfolva az emberek. A rögtönzött vágószobák sem lehetnek nagyobbak két négyzetméternél.

– Elég döcögősen tudunk innen lentről dolgozni, de legalább valamennyire biztonságban érezhetjük magunkat. Kint, a városban viszont tényleg életveszélyben vannak a tudósítóink. Az izraeli légierő ugyanis mindent két körben bombáz. Ezért sok újságíró megsérült már: odasereglettek a támadás helyszínéhez, és akkor jött a második bomba.

Ezt jó lesz megjegyezni, mondom Lacinak. Már megérte bejönni a tévébe.

– Elvigyelek titeket a médiatetőre? Onnan belátni az egész várost. Ott gyűlt össze szinte az összes tudósító.

Fél óra múlva málhás lovakként cipeljük felfelé a felszerelést a lakótelepi ház ötödik emeletére. Ahogy kilépek a tetőre, legalább ötven szempár szegeződik rám. Először nem értem. Aztán körbenézve látom, hogy rajtam kívül egyetlen nő sincs. Szabah-el-heir! – intek, és köszönök jó reggeltet arabul, hogy oldjam a furcsa helyzetet. Erre még jobban leesik az álluk. Kicsit összeszorul a gyomrom. Úgy érzem, mintha színpadi fellépés főszereplője lennék, vagy kifutón kéne végigmennem. Hát jó, akkor kezdődjön a bemutató! Magabiztosnak látszó léptekkel megyek tovább, üres részt keresve a zsúfolt placcon. Az arab kollégák már pattannak is fel, hogy helyet csináljanak nekünk. A logókból kiderül, hogy szinte minden környező országból van itt tudósító. Nyugati tévétársaságot nem látok – ők biztosan máshol gyülekeznek.

Hatásos belépőmnek hangos robbanás vet véget – mindenki a kamerájához, a tető szélére rohan. Innen tényleg belátni szinte egész Bejrútot.

A város fölött elhúzó repülőket viszont hiába kémlelem. Messziről aprók, gyorsak, és beolvadnak a tájba. Hogy pontosan merre járnak, azt csak a robaj után, a házak közül feltoluló füstfelhőből látni.

Gyorsan felállítjuk a kamerát, Laci forgatni kezd. Újabb és újabb bombák hullanak, már három helyről kúszik fölfelé a füst, egyre sűrűbb ködbe burkolva az egész városrészt.

– Csináljunk itt egy stand upot! – mondja Laci.

Stand upnak hívjuk, amikor a tudósító a kamera előtt állva néhány mondatban összefoglalja az eseményeket. Jó ötlet, de kérek pár percet, hogy rendbe szedjem magam. Csak az a rohadt szél ne fújna! Száll a hajam – jobbra, balra, de leginkább fölfelé.

– Csinálj vele valamit, mert így hülyén néz ki – morog Laci a kamera mögül.

– De mit? Nincs nálam hajcsat.

– Akkor kérj valakitől!

– Mégis, melyik arab operatőrfiúra gondoltál?

De Laci most nem értékeli a viccet, kezd dühös lenni.

– Hányszor kértelek, hogy mindig legyen nálad kendő?!

Na tessék, helyben vagyunk. Drága operatőrömmel az egyetlen konfliktusforrás: a hajam. Rácz Lacival sok forgatást megéltünk együtt. Vakon bízom benne, és úgy érzem, ez kölcsönös. Azért szeretek vele dolgozni, mert nemcsak a saját feladatára figyel, hanem folyamatosan ötletel a témákkal, riportokkal kapcsolatban is. Amikor külföldön teljesen magára van utalva a riporter, ez óriási mankó. És persze nem árt, ha az operatőrrel emberileg is jól ki lehet jönni: másfél-két hét összezárva még akkor sem könnyű, ha az ember a barátaival utazik. Lacinak sajátos stílusa van, amit kívülállók talán mufurcnak tartanak, de ez csak a látszat. Többször bebizonyosodott már az is, hogy hatalmas szíve van. Szinte hangos szó nélkül telnek a hetek, amikor együtt dolgozunk. Baráti kapcsolatunknak egyetlen gyenge pontja a hajam. Amit szeretek kibontva hordani. Ez persze magánügy, egészen addig, amíg nem jön egy apró szellő. Akkor ugyanis munkaüggyé válik. Elszabadulnak göndör tincseim, és a stand upnak annyi! Ezért kapok Lacitól minden karácsonyra kendőt. És ezért jelentkezek be a Híradóban gyakran úgy, hogy hajpántként kendőt tekerek a fejemre. Arról nem beszélve, hogy amikor száll körülöttünk a por, a homok és negyvenfokos a hőség, a kendő jótékonyan ápol és főleg – eltakar.

A magyar nézők persze szeretnek kombinálni. Hányszor megkérdezték már, hogy ez valami helyi népviselet? Vagy: ugye muszáj feltenned az adott országban? A válaszom mindig tömör és velős: nem. Nem olvadunk be. Semmi esetre sem. Egy tudósító nem teheti meg, hogy bármelyik féllel azonosuljon háborús helyzetben. Ez nemcsak a viselkedésre, hanem a ruházatra is vonatkozik. Nem hordunk vallási jelképeket, nem veszünk fel népviseletet. Aranyszabály. A kendőből is mindig kilóg a hajam, hogy semmi esetre se nézzék muszlim fejkendőnek.

Na de most hibáztam: kendő nincs, szél van, és kell egy stand up. Kétségbeesetten nézek szét a tetőn, ki a fenéhez forduljak? Odalépek a mellettünk álldogáló stábhoz.

– Elnézést, nincs véletlenül itt egy nő valamelyik stábbal?

Bizarrul mosolyognak rám, fejükben máris lehetőségek végtelen sora futhat végig arról, hogy vajon miért keresek egy másik nőt.

– Csak hajcsatot szeretnék kérni – mondom gyorsan, mielőtt túl messze vágtázna a fantáziájuk.

– Menj le a negyedikre, az al-jazeerásokhoz, biztos segítenek – mosolyognak még mindig.

Amatőrnek érzem magam. Körülöttem lángokban a város, én meg csat után futkosok. De nincs más választásom. Lemegyek a negyedikre – ahol az egyik lakás ajtaja tárva-nyitva. Emberek jönnek ki, mennek be, úgyhogy én is belépek. Le is esik az állam – miniatűr vágóasztalok, kamerák, monitorok, számítógépek – az al-Jazeera komplett stúdiólak-osztályt rendezett be magának. Szakmai irigység kerít hatalmába – ez aztán a luxus haditudósítás!

Az egyik szobában végre találok egy nőt – hozzá fordulok hajcsatproblémámmal. Szeme sem rebben, a táskájából egy nagy fésűcsatot kotor elő. Öt perc múlva a zsákmánnyal a hajamban veregetem meg Laci vállát.

– Most már húzzunk bele! Még a városban is kéne forgatni – mondja.

Amint felvettük a stand upot, telefonálunk Diának, hogy jöjjön értünk. Irány Bejrút belvárosa!

*

Ha egy médiatündér egyszer bekopogtatna az ablakomon, és azt mondaná: Hesna, lehet három szakmai kívánságod, akkor becsuknám a szememet, és gondolkodás nélkül üvölteném hangosan vágyaim netovábbját: egy titkárnőt, titkárnőt, titkárnőt akarok! Első hallásra idióta kérésnek tűnhet, de csak annak, aki még nem szervezett külföldi utat. Ha azt mondom, hogy egy külföldi forgatás hetvenöt százalékban szervezés és huszonöt százalékban újságírói munka, nem hazudok, még csak nem is túlzok. Hogyan is festek terepen? Az egyik kezemben mikrofon, a másikban mobiltelefon, amin beszélek. A zsebemben két további mobil, amiből legalább az egyik biztosan csörög. A hónom alatt mindentudó kis füzetem infókkal és az interjúalanyaim telefonszámával (ezt a füzetecskét – az elmúlt évek statisztikái alapján – egy forgatás alatt átlag 2,4-szer szoktam elhagyni), vállamon hátizsák lemezekkel, akkumulátorokkal, nyakamban fényképezőgép lóg.

A hajam pedig égnek áll, mert lehetetlen egyszerre interjút csinálni, a következő interjút szervezni, útvonalat tervezni, egyeztetni az otthoni kollégákkal a bejelentkezésekről, és mindeközben fotózni, fotózni, fotózni, ha már eljutottam a világ végére… Hogy mennyire nem túlzok, íme a bizonyíték: Egyszer összeszámoltam, tíz és fél órát beszéltem telefonon egyetlen forgatás alatt. Persze helyi mobilon – ezért is viszek magammal mindig kártyafüggetlen telefont, különben már rég eladhattam volna a lakásomat, vagy az adósok börtönében ülnék. Így csak a fejem robban szét estére a sok telefonálástól.

A szervezés gyönyörűségei persze már otthon elkezdődnek. Kitalálni, mi a legjobb időpont az induláshoz. Melyik városban hány napot töltsünk?

Taxizzunk vagy kocsit béreljünk? Elég a GPS, vagy annyira veszélyes a terep, hogy érdemes sofőrt keresni? És persze a legfontosabb feladat: kivel és miről forgassunk? Mert hiába jutsz el a válságövezetbe, hiába leszel történelmi események szemtanúja, azt el is kell tudni mesélni. Úgy, hogy érdekes legyen, és az átlagnéző is megértse. Ehhez pedig meg kell találni a legjobb interjúalanyokat, a legjobb sztorikat, a legjobb helyszíneket. Több ezer kilométerről, ismeretlen terepen, csak az internet segítségével – ez szinte lehetetlen.

És a hab a csodás szervezéstortán: az engedélyek. Háborús országba forgatási engedélyt szerezni, az aztán szép kihívás. Első lépésben telefonokkal, e-mailekkel bombázom az adott ország nagykövetét, sajtóattaséját – akik vagy segítőkészek, vagy nem.

Szerencsére tarsolyomban egy adu: imádott kollégám, Benda Laci, aki történetesen nemcsak az ázsiai riportok legendás nagymestere, hanem minden volt, jövőbeli és jelenleg regnáló nagykövetnek és konzulnak országos cimborája. Elképesztő kapcsolatrendszert alakított ki, amelynek fonalai még egyetemi éveire, a nemzetközi kapcsolatok tanszékére nyúlnak vissza. Ha a „Benda Művek” akcióba lép és felemeli a telefont az érdekemben, minden nagykövet ajtaja kitárul.

Ez persze még nem jelenti az engedélyezési mechanizmus sikerét. A nagykövetség legfeljebb abban segíthet, hogy minden papír, kérelem, feljegyzés, fénykép, okirat, útlevélmásolat eljusson a megfelelő fachba a megfelelő hivatal aktakukacához, és a kérelem bekerüljön a közel-keleti bürokrácia kafkai útvesztőjébe. Na ez az, amire most nem volt idő.

Olyan gyorsan kellett elindulni, hogy esélyünk sem volt az engedélyezési procedúrát elindítani.

*

Bejrút utcáit rójuk – látni, érezni szeretném a várost, beszélgetni az emberekkel: ők mit éreznek, mire gondolnak, miben hisznek? Néhány kerület teljesen kihalt, egy lélek sincs az utcán. Van olyan városrész, ahová be sem lehet menni, a hatóságok lezárták bombatámadás miatt. Végre olyan lakónegyedbe érünk, ahol járókelőket is látni. Kiszállunk, forgatunk, leállítok egy-két embert. Megkérdezem, egyáltalán tudják-e, miért indult a háború, és szerintük milyen esély van a megegyezésre.

A négyemeletes házak erkélyeiről is sokan figyelnek minket. Egyszer csak óriási üdvrivalgás harsan fel. Emberek tapsolnak, kurjongatnak, a balkonokról ujjukkal V betűt formázva mutatják a győzelem jelét. Diá telefonál, hogy kiderítse, mi az öröm tárgya. Felröppent a hír, hogy a Hezbollah lelőtt egy izraeli vadászgépet. A járókelők azt kiabálják boldogan: „Libanon nem hagyja magát!” Miközben a kurjongató tömeget filmezzük, dühös férfi közeledik felénk. Egyenesen Lacinak ront.

– A külföldi média mindent elferdít! Maguk mind hazudnak! Menjenek vissza oda, ahonnan jöttek! – ordít és a kazettánkat követeli.

De felvételt soha nem adunk ki a kezünkből. Ez a második aranyszabály. Az életünk árán is megvédjük. Na jó, azt azért nem. Mindenesetre amíg csak lehet, ellen kell állni. Sokan követelik, hogy visszanézhessék a képeket, interjúkat. Ilyenkor ártatlan szemmel a követelőzőre kell nézni: ez a kamera sajnos nem tudja lejátszani a felvételt. A nagy, böhöm gép láttán ezt a legtöbben el is hiszik, mert nem értenek hozzá. Az már nagyobb baj, ha valaki magát a kazettát követeli, és ennek érvényesítéséhez a testi erőszaktól sem riad vissza. Milyen szépen, hivatalosan fogalmaztam! De a végeredmény nyersen egyszerű: csihipuhi.

Jön a feldúlt férfi, lökdösni kezdi Lacit. Nem tudja, kivel áll szemben: Rácz Laci már többször védte meg tulajdon testével a felvételeket. Egyszer Hollandiában a vörös lámpás negyedben forgattunk. Bár előre kértünk engedélyt, a „nem éppen úri hölgy” mégis követelni kezdte a lemezt. Amikor Laci nemet mondott, a nő akkorát lekevert szegénynek, hogy két méterrel arrébb landolt a cigi a szájából. Még ennél is sokkal rosszabbul járt, amikor Párizsban Kiss Gábor kollégámmal forgatott. Az egyik külvárosi negyedben a helyi rapkultúrát próbálták feldolgozni, amikor egy szekrény méretű ember nekik rontott. Gábornak adott egy jókora taslit, Laci kezéből pedig ki akarta tépni a kamerát. Laci sem kis darab fickó, ám a szekrény legalább kétszer akkora volt. Hiába: Laci a földre görnyedve ölelte magához a kamerát, miközben a rabló rugdosta, tépte és ütlegelte. Végül feladta, és üres kézzel távozott. Lacinak viszont eltörtek a bordái, és agyrázkódást kapott. Hát ilyen ember védi az én hátamat a háborús forgatások alatt!

De vannak helyzetek, amikor esélytelen szembeszállni a támadóval.

Ahogy a felbőszült ember lökdösni kezd minket a bejrúti külvárosban, érzem, hogy ez is egy ilyen pillanat. Én a százhatvan centimmel hiába is próbálnék testileg hatni rá. Inkább diplomáciai képességeimet veszem elő. Csakhogy az észérvek el sem jutnak a tudatáig. A legdöbbenetesebb élmény ekkor jön: a férfi egy csapásra áthangolja a tömeget is. Az addig örömködő, kamerába vigyorgó emberek hirtelen ellenünk fordulnak, és már az egész tömeg szajkózza: „Ide a felvételekkel! Aztán húzzatok innen!”

Diára nézek: mégiscsak helybéli, hátha tud valami okos megoldást. De az ő arcán is csak a döbbenet látszik. Úgyhogy nem marad más: FUSSUNK! Szerencsére nem messze parkol a sofőr. Imádkozunk, hogy a kocsiban várjon. Mázlink van, bent ül. Mielőtt utolérne minket a tömeg, bevágjuk magunkat az autóba. Csak ekkor szembesülünk azzal, hogy Diá eltűnt. Fogalmunk sincs, hol maradt le. Felhúzott ablakokkal, lezárt ajtókkal hajtunk vissza a dulakodás helyére, a dühös tömegből többen az autót csapkodják. De Diának hűlt helye. Abban bízunk, hogy valamelyik lépcsőházba futott be, vagy ismerőssel találkozott. Néhány percig körözünk, majd belátjuk, védtelenek vagyunk, azonnal szólnunk kell a rend-őrségnek.

A sofőr tudja, hol a legközelebbi rendőrőrs. Az épületbe érve végre biztonságban érezzük magunkat. Pedig ekkor válunk áldozatból vádlottá: három órán keresztül bent tartanak minket. Hogy miért? Igazából máig nem értem.

A rendőrségi szoba hangulata is szürreális. Nincs benne más, csak két íróasztal és néhány szék. A rendőrök faggatóznak, hogy mi a francért jöttünk Bejrútba. A beszélgetés közben egyszer csak nyílik az ajtó, és megjelenik Diá. A ruhája megtépve, a szeme kisírva. Nyomorultul érzem magam. Miattunk került bajba. De még ő vigasztal minket: ne aggódjunk, jól van, nem is igazán bántották. Pedig látszik rajta, hogy nagyon megviselték a történtek. A mi tortúránk viszont csak ekkor kezdődik.

Egy civil ruhás férfi lép a helyiségbe, és faggatni kezd minket.

– Miért jöttek ide? – kérdezi. Valami góré lehet, mert az egyenruhásokat ki-be ugráltatja a szobából.

– A háború miatt. Tudósítani.

– Miről?

– A háborúról.

– Miért érdekli ez a magyarokat?

– Miért érdekli ez a franciákat, a németeket, akik szintén küldtek tudósítót?

– És hogy kerültek ebbe a kerületbe?

– Csak jártuk az utcákat, szerettünk volna néhány interjút a helyiekkel.

– Miről?

– A háborúról.

– Minek?

Ez volt az a pont, amikor majdnem ráborítottam az asztalt. De tudom, hogy éppen az a célja, hogy kihozzon a sodromból. Ha valaki kikel magából, könnyebben elfecsegi azt is, amit nem kéne. Csakhogy nekem nincs titkolnivalóm.

– Uram, megkérdezhetem, tulajdonképpen vádolnak minket valamivel?

– Dehogyis, kérem. De nézzen ki az ablakon, már itt vannak néhányan a tömegből. Magukra várnak. Ha el akarnak menni, csak tessék.

– Nem maguknak kéne megvédeni minket?

– De igen, és a libanoni embereket is.

– Mire céloz?

– Semmire. De szeretnénk látni a felvételeiket.

– Nem hiszem, hogy bármi közük lenne hozzá.

– Rejtegetnivalójuk van?

– Nincs.

– Akkor?

Akkor menj a pokolba! – mondtam volna szívem szerint. Nem akartam elhinni, hogy miután majdnem meglincseltek minket, még mi ülünk a kínpadon! Diá észreveszi, hogy vörösödni kezd a fejem a dühtől.

Hozzám hajol, úgy súgja:

– Ne húzd fel magad! Azért ilyenek, mert mindenki fél. Háborúban minden és mindenki kifordul önmagából. Ezek az emberek is rettegnek, azért támadtak meg minket az utcán – magyarázza a libanoni nő. – Tudod, nemrég néhány európai újságíróról kiderült, hogy információkat gyűjtöttek Izraelnek. Azóta ellenségesek a külföldi tudósítókkal.