KONDOR VILMOS

SZÉLHÁMOS
BUDAPEST

Bűnös Budapest-ciklus

A sorozat további kötetei

Budapest Noir

Bűnös Budapest

A budapesti kém

Budapest romokban

© Kondor Vilmos, 2016, 2025

© Open Books, 2025

Borítófotók © Fortepan

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Borítóterv Relatív

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-641-7

1.

Gordon tarkójára tolt kalappal állt a domboldalba felfutó kis utca közepén, kezében egy cetlivel, és ugyan tudta, hogy alig öt perc sétára van a Döbrentei tértől, mégis úgy érzett, mintha egy másik világba lépett volna, amint elkezdett felfelé baktatni a Tabán oldalában.

Miután leszállt a 14-es villamosról, hirtelen megértette, hogy kollegái miért emelték az arcuk elé a kezük ügyébe eső első napilapot, amikor Turcsányi Gyula, a rendőri rovat vezetője becsapta maga mögött a szerkesztőség ajtaját, Gordon meg ott állt a redakció közepén, kezében a már akkor gyűrött cetlivel, rajta a viccnek látszó utcanévvel: Zsák utca. A feladat egyszerű volt. El kell mennie a Tabánba. Természetesen hallott a Tabánról, mindenki hallott a Tabánról, még az is, aki azt mondja, hogy nem – az élmény mégis teljesen felkészületlenül érte.

Nem mintha Pest meg a belváros ingermentes környék lett volna a rikkancsok kiabálásával, a villamosok csörgésével, az automobilok tülkölésével, a kézikocsik pattogásával, a kurjongatásokkal, egyszóval az élet vérbő lüktetésével, ám amint belelépett a Szem utca aljában az első szennyvizes tócsába, kezdte sejteni, hogy itt másfajta ingerekkel találkozik majd. Elég volt harminc-negyven lépést tennie a felfelé vánszorgó kis utcában, hogy a város zaját és szagát máris elfeledtesse vele a Tabán… – ahogy Turcsányi nevezte – bája.

Eleve nem volt minek csilingelnie, mert ezeken a görbe, meredek utcákon nemhogy villamos, de még automobil sem járhatott, sőt itt még a szekerek is erősen szenvedhettek az előrejutással. Ott állt hát Gordon a Szem utca közepén, a foghíjas macskaköveken, két lába között szennyvíz csordogált, balról egy kecske mekegett, jobbról, egy nyitott ablak mögül egy félrehangolt tangóharmonika nyögte, hogy „Lesz maga juszt is az enyém”, az egyik kapun pedig egy fogatlan vénember dugta ki a fejét, beletúrt szakállába, sercintett egy hegyeset pont Gordon lába elé, a macskakőre, és botjával úgy böködött maga elé a levegőbe, ahogy azt Clair Vilmos tanította a vívóiskolájában.

– Elnézést! – szólította meg Gordon. – A Zsák… khm… utcát keresem.

– Azt keresheti! – rikkantotta az öreg, azzal bevágta a kaput, amitől az egyik ablakban kornyadozó muskátli némi jogos hezitálás után leesett a párkányról. A tangóharmonikás abbahagyta a játékot, a muskátlinak otthont adó ablak kinyílt, és kipillantott rajta egy harcsabajszú fiatalember, rezignáltan konstatálta a virággal történteket, enyhén véreres szemét Gordonra emelte, lassan és lesújtóan a fejét rázta, aztán pár pillanat múlva felcsendült a tangóharmonikán a „Bözsi, ne sírjon”.

Gordon átlépett a szennyvízerecskén, és ballagott tovább, ám mire felért az utca tetejére, legszívesebben befeküdt volna a muskátli mellé az árnyékba. A „gatyarohasztó hőség”, ahogy azt Turcsányi fogalmazta, új értelmet látszott nyerni a napsütötte domboldalban, ahol a házak hol előre dőltek, hol hátra, hol oldalra, de egyenesen egyik sem állt. Gordon érezte, hogy lassan ő is dülöngélni kezd. Ebben a melegben, ebben a szaharai forróságban egyedül egy barlang mélye jelenthetett volna némi felüdülést, de Gordon – aki soha az életben nem kezdte a napot időjárási hírekkel, most azonban még Az Est Embersport rovatát is hátrább sorolta – tudta, hogy több esélye van hűs barlangra bukkannia, mint az elkövetkező napokban az esernyőjét használnia.

Alig hitt a szemének, amikor az utca végére érve befordult, és egy SÖR és BORCSARNOK elnevezésű kocsmát pillantott meg. Szomjat alkohollal elvből nem oltott, mégis erőt vett magán, és megindult a bejárat felé. Ha mást nem, hát álldogál egy kicsit a sötétben, máris jobban fogja érezni magát tőle. A kocsmaajtó nyikorogva nyílt, Gordon pedig belépett rajta, nyakát behúzva, óvatosan, mint aki nem tudja, mire számítson. A kis asztalok üdítő összevisszaságban álltak a helyiségben, volt, amelyik körül több szék is állt, volt, amelyik körül egy sem, és volt olyan asztal, amely körül öten ültek három széken. Noha Gordon szeme hamar megszokta a félhomályt, nem erőltette meg magát, hogy kiderítse, ki, hol, illetve min ül. Az ablak előtt, egy háromlábú asztal mellett cilinderes férfi olvasta egyenes háttal a Budapesti Hírlap egyik februári számát, amely még mindig azt harsogta, hogy Bethlenen a világ szeme, Párizsba kell utaznia, és persze az optánspörök, azok micsoda fránya dolgok. A férfi a lóverseny eredményeit böngészte csíptetője mögül, utóbbiba azonban üveg már nem jutott, vagy ha igen, hát réges-régen elveszett. Gondosan jegyezte az eredményeket, néha a fejét csóválta, néha mindentudón bólogatott.

Gordon mögött ekkor megszólalt egy vékony gyerekhang:

– Zárva vagyunk.

– Értem – felelte Gordon. – És mikor nyittok ki?

– Majd ha mindenki hazament – rántotta meg a kölyök vézna vállát, amelyen úgy lógott az atlétatrikó, akár egy rozoga szobainason a hentes köténye.

– És mikor megy haza mindenki? – érdeklődött tovább Gordon.

– Hát, amikor bezárunk.

– Akkor kérek egy viceházmestert – közölte Gordon. – Hideg szódával. Jéghideggel.

A fiú bólintott, Gordon pedig követte a pulthoz, amelynek túloldalán egy szakállas férfi aludt kötényére bukott állal. A fiú bort löttyintett egy pohár aljába, és addig mozgatta a szódásüveget, amíg ki nem préselte belőle a szükséges mennyiségű folyadékot, aztán Gordon elé tette, aki a pultra rakott egy ötvenfillérest.

– Ennyi pénze van? – húzta fel dús szemöldökét a kölyök. – Ennyi pénzért olyan szódát adtam volna, amiben van bugyborék.

Gordon belekortyolt a viceházmesterbe, majd miután leerőltette torkán az első kortyot, a fiúhoz fordult.

– És mennyi pénzért adtál volna hideg szódát?

– Nincs az a pénz, amiért én hideg szódát tudnék adni – felelte a kölyök. – Mert hát hoznak, de hűteni, azt nem már tudjuk, a jegeskocsi meg egyszer ugyan feljött ide, apám mesélte, valamikor huszonháromban, amikor gróf Csekonics mulatott egy éjszakát a Poldi bácsinál, tudja, a Földy Marcsi szubrettel, de akkor is, mire fölért a ló a jéggel, mindenhonnan dűlt a víz. A jégtárolóból, a ló hátárul, meg a kocsis homlokárul.

Gordon a felénél elvesztette a fonalat, de ezt a botrányos ital számlájára írta. Ha a szóda nem lett volna ilyen meleg, akkor talán nem hozza ki a bor savasságát, már ha bor volt az egyáltalán, amit ivott, de Gordon hirtelen belátta, szinte megvilágosodásszerű határozottsággal: vagy ez a viceházmester most, vagy a szomjhalál később. Bal kezével a pultba kapaszkodott, és ledöntötte az italt a torkán. A fiú szörnyülködő együttérzéssel nézte.

– Kér egy falatka vereshagymát? Makói.

– Minek?

– Hát, hogy elvegye az ital ízét – magyarázta a fiú.

– Ennek semmi sem tudja elvenni az ízét – felelte Gordon, miközben feje pördült egyet láthatatlan tengelye körül.

– Kér még egyet? – tudakolta a fiú.

– Csak ha segítesz nekem.

– Nem! – emelte fel a fiú a kezét. – Én nem vagyok olyan!

– Tudom, nem is arra gondoltam…

– A kezét sem fogom, miközben iszik! Ne is kérjen tőlem ilyesmit!

Gordon sóhajtott, előszedett a zsebéből egy egypengőst, és a pultra tette.

– Ha segítesz…

– Ennyi pénzért csak rosszat akarhat, tudom én! – rugdalta a kölyök a szék lábát, amelyen a szakállas férfi ült.

– Azt mondd meg nekem, hogy hol van ez az utca – dobta Gordon a pultra a cetlit is. Inkább egy pengővel kevesebb legyen a zsebében, mint hogy tovább kelljen keresgélnie ebben a hőségben. Egy pengőt, de akár még kettőt is megér neki, hogy ne érezze úgy magát, mint Alíz a nyúllyukban.

– És mit akar ott? A Matesics bácsi már két éve nincsen otthon, el van menve Herkulesfürdőbe, a Szuromi néni meg tavaly óta nem lát semmit.

– Megvakult? – szaladt ki Gordonból.

– Dehogy vakult! – dobbantott a fiú. – Csak beragadt neki a redőnye a tisztaszobában, pedig onnan szokott gukkolni.

– Mit?

– Mit-mit – dohogott a kölyök. – Hát a Matesics bácsit, aki…

– Tudom, elment Herkulesfürdőbe.

A fiú erre úgy hátba vágta Gordont, hogy kiloccsant a pohár aljáról a zavaros lé.

– Hát miért nem ezzel kezdte, kérem, hogy ismeri a Matesics bácsit? – rikkantotta. – Magának írt? Mert nekünk egy sort sem.

– Én? – kezdte Gordon, aztán meggondolta magát. – Régen láttam már az öreget, és…

– Elfelejtette, hogy hol lakik? – vigyorgott a fiú. – Ne aggódjék, kérem tisztelettel, Matesics bácsi felesége is elfelejtette egyszer, lett is nagy parádé abból, amikor a Szuszák bácsi mellé feküdt be az ágyba.

Gordon megadóan vette tudomásul, hogy akarata – meg az egy pengő – ellenére mégis a nyúllyuk legalján találta magát.

– El tudsz kísérni oda?

– El én.

Azzal a fiú már indult is az ajtó felé, ám a cilinderes férfi magához intette.

– Steinbrenner, szóljon a bukmékeremnek, hogy azonnal fogadni akarok!

– Hogyne, báró úr, személyesen fogok intézkedni – nyugtatta meg a fiú. – Addig nézze át a tőzsdei eredményeket is.

Az ajtó nem akart becsukódni Gordon mögött, mire az ötös fogat egyik pendelyes tagja hosszú, fehér ujjaival érzékenyen becsukta. A fiú zsebre dugott kézzel elindult a macskaköves utcán, majd befordult egy másik kis utcába, ahová már nem jutott makadám, Gordon pedig követte, és azon igyekezett, hogy a bizonytalan eredetű kisebb tócsákat kikerülje. Aztán a sarkon kiderült, hogy felfelé is figyelnie kellene, mert az egyik emeleti ablakból hirtelen duci kar nyúlt ki, és hanyag mozdulattal kiöntötte egy pattogzott zománcú lavór tartalmát az utcára. A fiú mondani akart valamit, de Gordon leintette. Elég volt. Nem akarta tudni, kihez tartozik a duci karocska, mit önt ki az ablakon, és miért. Nyelte a mérgét a nyúllyuk alján, mert mást nem tehetett.

Azt nyilván nem várta, hogy hazatérte után a legjobb lapok versenyezzenek érte, ahogy azt sem, hogy munkába állása után azonnal nagy jelentőségű ügyekről kelljen írnia – és nem azért, mert ezekből hiány lett volna, hanem mert ennek ez a módja. Megszokta már, hogy mindig elölről kell kezdenie, mint abban a mérhetetlenül bosszantó társasjátékban, a „Mensch, ärgere Dich nicht!”-ben. Apja Amerikába érkezésük után egy évvel vette egy elárvult német hentestől, és különös örömét lelte a játékban, Gordon viszont nem nagyon szívelte, és gyakran tépte a haját a játék dobozán ábrázolt férfihoz hasonlóan. Viszont megtanulta, hogy akkor is visszakerülhet az ember a startmezőre, ha már majdnem a célban jár, és az érdemnek, a tudásnak meg a rátermettségnek vajmi kevés köze van ahhoz, hogy mit dob a kockájával.

Ismét visszakerült hát a startmezőre, és már a haját sem tépte nagyon, csak eltökélten és kitartóan építette kapcsolatrendszerét – egyelőre kevés sikerrel, ám ez nem zavarta, mert a kudarc nem állapot, hanem nézőpont kérdése. Onnét kudarc, innét siker.

Eleget mondogatta magának ezt az elmúlt hetekben, és sikerült is a Czinóber-ügy közelébe kerülnie, beszélhetett a bankrabló meg Kovács nevű társa szomszédjaival, cserébe viszont nem épített kapcsolatot, és a neve sem jelent meg a cikk alatt. Akkor azt gondolta, ennél lejjebb már nem lehet kerülni, mire ma délelőtt kiderült, hogy dehogyisnem lehet. Turcsányi szerkesztő kiküldte a Tabánba, mert egy állítólag Zsák nevű utcában állítólag agyonütöttek állítólag valakit. A szerkesztőt egy államrendőrségi ismerőse riasztotta öt pengő díjazásért, aztán Turcsányi megállt a redakció közepén, végigmérte a rothasztó melegben tikkadó zsurnalisztákat, és Gordonon az sem segített, hogy valamit nagyon meg akart találni az asztala alatt. Amint Turcsányi elbömbölte a nevét, azonnal felkapta a fejét, noha még nem húzta ki az asztal alól, de legalább volt magyarázata arcbőrének vöröses árnyalatára. Miután a szerkesztő a kezébe nyomta a cetlit, kollegái újságpapír mögé bújtatott pillantásainak kereszttüzében fejébe csapta kalapját, karjára vetette zakóját, és elindult ide, hogy húgyszagú tócsákat kerülgessen, éjjeliedények tartalma elől ugorjon félre, és hallgassa, amint az egyik kapu mögött éppen disznót ölnek. Vagy gyereket pelenkáztak akarata ellenére – Gordon szerint mindkét eset lehetséges volt.

– És mit akar ott az úr voltaképpen?

„Voltaképpen?”, ismételte magában Gordon. Voltaképpen.

– Cikket kell írnom a gyilkosságról.

– Megölték a Matesics bácsit? – torpant meg a gyerek. Valahol egy tyúk kárált, Gordon orrát rántottaillat töltötte meg. Frissen rászórt petrezselyemmel.

– Dehogy ölték. Herkulesfürdőn van, nem emlékszel?

– Szuromi néni meghalt! – üvöltötte el magát a kölyök, mire fejek bukkantak elő ablakokból, ajtókból, kapualjakból, fák mögül.

– Nem ő halt meg – szólt rá a fiúra Gordon.

– Nem?

Gordon megnyugtatta, hogy nem, majd kikerült egy szemérmetlen macskát.

– Állítólag egy fiatalember van ott meghalva.

– Hahh – horkantott a kölyök, és fordított egy kicsit sapkáján, mire a simléder a füle fölött konyult továbbra is lefelé. – Azt többen szokták itt csinálni.

– Micsodát? – kérdezte Gordon.

– A meghalást.

– A gyilkosságból fakadót is?

– Ó, ne jöjjön nekem maga ezzel – legyintett a fiú. – Olyan gyilkosságok történnek itt, hogy maga mind a tíz ujját megnyalná, ha elsorolnám őket.

Gordon megsejtett valamit, ami nagyjából egyenes folytatása volt a mai napnak, amely eleve azzal indult, hogy az ébresztőóra elromlott – ennek némi köze lehetett ahhoz, hogy előző reggel egy kicsit a falhoz csapkodta –, és hogy utána nem talált tiszta inget, majd amikor mégis, akkor azt jól összevérezte, mert a beretvával megvágta a nyakát a fülénél, pont ott, ahol az izzadság lecsorog, és marja. Akkor sem vághatta volna meg magát ügyesebben, ha előre eltervezi.

– De nem sorolod el, ugyebár.

– A tekintetes úrnak osztálysorsjegyet kellene vennie, mindjárt rögvest legalább kettőt, bizonyosan nyerne rajta.

Gordon csak legyintett, és fogalma sem volt arról, hogy merre járnak. Lépcső, makadám, utca, romos ház, szennyvíz. Aztán éppen nyakon akarta csípni a fiút, amikor az végre megállt egy kis utcában, amely a hegyoldalban végződött, és összesen négy ház állt benne, jobbra kettő, balra kettő, különbség csak annyi volt közöttük, hogy az egyik kifele dőlt, a másik meg befele, közös meg a tető volt bennük, mert mindegyiké olyan volt, mint az öreg hátasló háta. Annyira meggörbültek a tartógerendák, hogy a tető lejtése már-már művészi módon passzolt a hódfarkú cserép szelíden görbülő aljához. Gordon hallotta, hogy készülnek a tervek a Tabán lebontására, és eddig a pillanatig támogatta is, most azonban a csendes határozatlanság pártjára állt. Biztos van benne valami, ha Krúdy csak erről akar írni, ha Pásztor Árpád, Tábori Kornél meg Kosztolányi, sőt még Ignotus is elvarázsolt tündérországként beszél a városrészről.

– Egyszer biztosan alaposan be kellene rúgnom itt – jegyezte meg inkább magának, mint a fiúnak, aki zsebre dugott kézzel állt egy nyitott kapu előtt.

– Rajtam nem múlik! – rikkantotta. – Menjen a méltóságos tekintetes úr az Aranykakas utcába, hivatkozzon reám, Molnár Buzogány Jánosra, és olyan szakértők fognak segíteni berúgni magának, hogy soha a büdös életben nem felejti el, instállom.

Gordon bólintott, aztán félre akarta tolni a fiút, de az csak állt, és bár Gordon könnyedén kikerülhette volna, inkább belenyúlt a zsebébe, előszedett egy húszfillérest, és a kölyök kezébe nyomta.

– No, aztán magára vessen, ha ronda dolgokat talál odabent – bökte meg körmével sapkája sildjét a kölyök, azzal fütyörészve elsietett, Gordon pedig levette kalapját, teljesen fölöslegesen megtörölte a homlokát, aztán a kapuhoz lépett, és bedugta rajta a fejét.

2.

Az udvarban, az ecetfákkal sűrűn benőtt udvarban, amelynek sarkában egy gyommal borított téglakupac állt, egy rendőr kókadozott a legnagyobb fa árnyékában, őt egy idős, fejkendős, fogatlan asszony fixírozta kis házikója ajtajából, míg a szemben lévő ház tornácán egy vörös hajú fiatalember járkált fel s alá, erősen gesztikulálva, meg-megállva, hogy időnként egy röpke pillantást vessen a hátsó falnál kidobott próbababaként elterült holttestre.

Gordont nem annyira a két lakó látványa lepte meg, hanem a rendőrség hiánya. Mert ez az egy rendőr, ez a vézna, madármellű, kérdőjelszerű alak, akinek a fején billegett a sapka, úgy festett, mint aki rövid időn belül csatlakozni akar az elhunythoz. A fiatal próbaendőr tanácstalanul toporgott, mint az ifjú, aki hallott már tánciskoláról, de annyira ideges a lányok láttán, hogy egymaga ellejt egy afrikai törzsi táncot – egy nagyjából harmincszor harmincas parkettdarabon. Bajszában meg lehetett volna számolni a szálakat, szája lefelé biggyedt, keze viszont erősen markolta a derékszíját, így Gordon nem követte el azt a hibát, hogy lebecsüli a fiatalembert, hanem úgy közelíti meg, ahogy azt a tapasztalt, öreg róka zsurnaliszta tenné a nagynevű detektívvel.

– No, itt meg mi történt? – lépett közelebb, kezében nyitott cigarettatárcájával. – Az Est olvasói szeretnek első kézből értesülni – folytatta, bőséggel hagyva időt arra, hogy a fiatal rendőr kifejezéstelen tekintete megtalálja a cigarettatárcát, amelyet Gordon pont ilyen alkalmakra hordott magánál, tele jó minőségű egyiptomi dohánnyal. Mármint a tárca bal oldalában az volt, hat szál. A jobb oldalában azonban olcsóbb fajta magyar dohány volt, ráadásul nikotexes, mert ha ténylegesen annyi nikotin kerül a tüdejébe, amennyi cigarettát valóban elszívott, akkor az estéit rendszeresen a Kistemplom utcai tüdőgondozóban tölti a Jardin helyett.

A rendőr hosszú, vékony ujja egy ideig úgy lebegett a cigaretták fölött, akár egy papírsárkány a rónán, majd elvett egy szálat, megnyalta, a szájába tette, és a meggyújtott gyufa fölé hajolt.

– Egy senki se, ha jól látom – köhécselte a rendőr, miután leszívta a füstöt. – Nézze csak meg – intett fejével a holttest felé –, aki ilyen zakót hord, az egy senki se. Az egy jampec, kérem szépen.

Vagy egy rendes ember, aki történetesen szereti a színes és kockás zakókat, jegyezte meg magában Gordon, aztán bólintott, és elindult a holttest felé.

– Vigyázzon! – szólt utána a rendőr az árnyékból. – Randa látvány.

Gordon leszívta a cigaretta füstjét, és az orrán keresztül fújta ki azzal a prevenciós szándékkal, hogy tompítsa a szaglását, mert ha egy holttest akár csak egy órát hever a tűző napon, már attól gyomorforgató szagok kezdenek el terjengeni körülötte. Óvatosan lépdelt a gyomos fűben, mert szöges deszkákat is látott szerteszét heverni, aztán a holttesttől két lépésre megállt, kezét zsebre dugta, kalapját levette, és napellenzőként a szeme elé tartotta. A rendőrnek igaza volt.

Gyomra először csak mordult, majd fordult is egyet. Hozzá volt szokva a holttestek látványához, Philadelphiában úgy hullottak nyári éjszakákon az emberek, mint fáról az érett gyümölcsök, és azt hitte, mindent látott már, amit látni lehetett, ám ez a holttest előtte, ez valóban ramatyul festett. Akárki is volt egykoron, most véres cafatos, színes kockás zakóban feküdt előtte, háta alá szorult kézzel, lehetetlen szögben kitekeredett bal lábbal és alma méretű, szilvaszínű duzzanatokkal a szeme körül – feltehetően az anyja sem ismerte volna fel elsőre.

Gordon hagyta, hadd töltse meg orrát a kesernyés cigarettafüst, aztán leguggolt a holttest mellé. Fiatal férfi volt az áldozat, vele egyidős lehetett, harminc, harminckét éves, alacsony, bongyor hajú, és feltehetően szeplős. Szeme színét nem látta, de még ha fel is húzta volna a duzzanat alatti szemhéjat, nagy valószínűséggel olyan bevérzett szemgolyót talál alatta, hogy a vörösön kívül más színt nem is talál rajta. A férfit láthatóan agyonverték.

– Valaki nagyon meg akarta verni – szólalt meg mellette a rendőr mályvaszínben játszva.

– És milyen jól sikerült neki – felelte Gordon, majd eszébe jutott a kollegája. „Úgy érzem magam, mint akit agyonvertek”, szokta mondani. Hát, Imruskám, ha úgy éreznéd magad, akkor így kellene kinézned.

Ilyen felpuffadt, vörös arccal, tele kék-zöld és lila foltokkal, törött fogú szádból kileffenő nyelvvel, szilánkosra tört jobb tenyérrel, és az isten (meg a boncorvos) tudja csak, milyen belső sérülésekkel, szétvert térddel, ráadásul a saját vizeletedben fekszel, mert amíg ütöttek, magadban bírtad tartani, de amikor a tudatod utolsó szikrája is kialudt, akkor egyszerre adta meg magát a hólyagod és a bélrendszered. – Tudjuk, hogy kicsoda?

A rendőr fanyar ábrázattal a fejét rázta.

– Látott valaki valamit?

– Ha a nyanyára gondol, ott – intett a vékonydongájú rendőr a vénasszony felé, akinek fogatlan szájában most egy fűszál táncolt –, akkor az nem látott semmit, mert egyfelől aludt, másfelől zöld hályogos a szeme, harmadszor meg egy kicsit süket.

– És a…

– A poétára gondol? – fordult erre a vörös hajú alak felé a tornácon. – Velem szóba sem állt – rántotta meg vékonyka vállát a rendőr.

– Nem baj, ha én…? – intett Gordon, azzal odament az öregasszonyhoz. – Matesics néni?

Fátyolos szemgolyók igyekeztek fókuszba fogni őt.

– Gordon Zsigmond vagyok Az Esttől. Ismeri a halottat?

– Nem a férjem az?

– A Matesics bácsi? Kétlem.

– Tudtam – mammogta a vénasszony. – Na, majd ha őt is agyonütik, akkor gyöhet nékem a kérdéseivel.

Gordon hirtelen megértette, miért ment olyan gyorsan el Matesics bácsi Herkulesfürdőre, és miért nem jött vissza mind a mai napig. Biccentett a vénasszony felé, majd hátat fordított neki.

A lánglelkű poétát mélyen felzaklatta a halott jelenléte, és ha dadogva is, de sikerült válaszolnia pár kérdésre.

– Szi-szi-szi-színész volt, kérem szépen. Dicső szavaknak érdemtelen rétora – bólintott a költő, miközben ujjait úgy pörgette maga előtt, mintha a markában egy régi és nagyon összetett kézi mókuskerék lett volna.

– Ismerte?

– Nem.

– Akkor meg?

– Az-az-az-a----a zakója.

Gordon elraktározta magában, hogy ha egyszer az életben színésznek kell kiadnia magát, akkor kockás zakóra van szüksége, semmi másra.

– Nem hallotta, hogy verik?

– N-n-n-n-nem.

– Aludt?

– Rosssza-rossza-rossz alvó vagyok, tu-tu-tudom, mert csak a pu-pu-pu-puffanásra ébredtem fel.

Gordon megfordult. Való igaz, a holttest mögött egy domb háta ívelt, tetején bokrok tanyáztak. Ha támadójának mégsem sikerült agyonütnie, akkor az esés végzett vele. És ez magyarázatot is adott arra, hogy miért nem látta dulakodás nyomát.

– És akkor mit csinált? Amikor meghallotta a puffanást?

– Ki-ki-ki-kinéztem az ablakon.

– Mikor történt ez?

– Haj-haj-hajnalban.

Gordon úgy döntött, egy kicsit segít.

– Kinézett, és nem látott semmi különöset?

– Ki-ki-ki, semmit se.

– Visszafeküdt?

– Vi-vi-vi-vi…

– Maga találta meg reggel?

– N-n-n-nem. A ba-ba-ba-banya úgy f-f-f-fut – magyarázta a poéta tintafoltos ujjaival zsolozsmázva –, mint akinek ra-ra-ra-kettát dugtak a se-se-seggébe.

– Rendőrért szaladt?

A poéta bólintott.

Gordon bólintott, majd visszaballagott az öregasszonyhoz, és éppen ki akarta kérdezni, amikor hangos lihegéssel beesett a kapun két rendőr egy detektív kíséretében. A hordágyat a falnak támasztották, és a holttesthez mentek. Gordon elkapta a detektív pillantását, aztán elővette jegyzetfüzetét, és lassan megközelítette.

– Jó napot, Csegedy felügyelő.

Gordonnak eszébe jutott, hogy a detektívfelügyelő két dolgot nem szeret. Borotválkozni, meg azt, ha újságírók lassan közelítenek feléje. Gordon sóhajtott, mert nem a legjobb lapokat kapta, de ebben a körben nem lehetett lapot cserélni, be sem akarta dobni őket, így pár lépésre megállt a detektívtől, és látványosan zsebre tette a jegyzetfüzetét.

– Lusta dolgozni? – kérdezte Csegedy gúnyosan.

– Ki ne lenne az ilyen pokoli hőségben?

– Akkor meg mit keres itt? Már régen elmehetett volna, ahogy a többiek szokták csinálni – fortyogott a nyomozó. – Kijön, meglátja a holttestet, beszél két járókelővel, és máris megvan a címlapravaló.

– Én nem így dolgozom – jegyezte meg Gordon, és még hozzátette volna, hogy a legtöbb kollegám sem, de a kollegái nem szorultak rá az ő védelmére, ő viszont rá volt szorulva Csegedy Géza hozzávetőleges jóindulatára.

– Na, akkor sok szerencsét a rendes életben, mert zsurnalisztaként nem vár magára valami fényes jövő.

– Addig is ha megtudhatnám az áldozat nevét. Átmenetileg.

– Ennyire uborkaszezon van? – vakarta meg a nyomozó a tokáját, és hosszú körme alatt sercegett a borosta.

– Én is csak a munkámat végzem. Ha mínuszos a hír, akkor az. Ha mégsem, akkor… – hagyta félbe Gordon a mondatot.

Csegedy apró disznószeme a két rendőrre ugrott, akik közül az egyik éppen fényképfelvételeket készített, a másik meg egész ügyesen skiccelte a helyszínt. A vénasszony eltűnt a házában, a lánglelkű poéta meg egy fésűvel viaskodott a tornácon, és egyelőre nem ő állt nyerésre.

– A szerkesztőm anyagot vár tőlem – folytatta Gordon.

– Nem elég magának annyi, hogy van itt egy hulla? Hulla a Tabánban? Mióta olyan érdekes ez?

Gordon a melegnek meg Csegedy közismert érdektelenségének tudta be a kérdést. Nem tudta, hány embert ölnek meg naponta a Tabánban, biztos roppant érdekes és tanulságos dolog lenne kikeresni a Kék Könyvből, de ezt a szerencsétlent brutális, szinte állati módon verték össze. Ez nem egy egyszerű kocsmai verekedés volt, nem azon szólalkoztak össze, hogy a kasszírnő kire kacsintott, ez nem lovagias ügy volt, és nem is egyszerű utcai rablás, hanem állati dühvel végrehajtott cselekedet. Gordon sóhajtott. A Czinóber-ügy érdemi részéből kimaradt, és ha nem talál magának sürgősen egy ügyet, ami csak az övé, csak a sajátja, akkor álldogálhat szépen a partvonalon, és várhat arra, hogy egyszer ő lesz egyedül a redakcióban, amikor a hentes agyoncsapja a felesége szeretőjét és még pár járókelőt, vagy egy katonatiszt kivégzi a feleségét meg a négy gyerekét.

– Attól tartok, meg kell várnia, amíg beérünk a kapitányságra – felelte Csegedy, szája sarkában azzal a mosollyal, amelyet Gordon már jól ismert, és mindig ökölbe szorult tőle a keze. Mérgesen nyelt egyet, aztán pár percig figyelte, ahogy a rendőrök a helyszínt rögzítik, bár nem nagyon erőltették meg magukat, mert azt leszámítva, hogy itt-ott beletúrtak a fűbe, majd jobbra-balra forgatták a holttestet, mást nem csináltak. Csegedy detektív éppen a vénasszony ajtaján kopogtatott, Gordon meg némi kísértést érzett, hogy megvárja, mire jut a félig süket és teljesen fogatlan mamókával, majd rögtön utána a fésűjével és a démonaival birkózó alanyi költővel, de úgy döntött, a Tabánból ennyi pontosan elegendő egy délelőttre, sőt az egész hétre is.

Valahogy visszakeveredik a városba, a szerkesztőségben mindig van konc, amit gyorsan meg lehet rágni és még gyorsabban megírni, aztán délután elvillamosozik a Törvényszéki Intézetbe, ahol ki fogják adni az áldozat nevét, sőt még beszélhet is valakivel arról, hogy mi történt ezzel a szerencsétlen kockás zakóssal.

Megfordult, és indulni készült, amikor az egyik rendőr, a kövérebbik, szusszant egyet mögötte.

– Van tüze? – kérdezte.

Gordon azonnal tudta, hogy ez nem kérdés, hanem csapda. Pályája elején pont egy ilyenbe sétált bele, lett is belőle akkora botrány, hogy három hónapig száműzték a nekrológíró szerkesztő, Shepp Ladderback mellé. Mert most tüzet ad, mire a dagadt rendőr megsúgja, hogy itt van a zsebében az áldozat tárcája, oda is adja, és ki nem mondaná, hogy pénzt kér érte, de az adja magát, szóval Gordon odaad neki egy ötpengőst, mire a dagadt rendőr visszagurul a gazdájához, aztán máris indul a tűzijáték a gonosz korrupt újságíróról meg a becsületes ártatlan rendőrről.

Gordon a zsebébe nyúlt, a rendőr markába nyomott egy doboz gyufát, aztán biccentett, és elindult a kapu felé. Visszafordult, hogy rögzítse magában a helyszínt. A rendőr úgy nézte a gyufát, mintha az éppen felrobbanni készült volna a kezében, társa a vékony, bajuszos rendőrrel a holttestet igyekezett hordágyra tenni, Csegedy detektív pedig az alanyi költővel küzdött, aki beszéd közben legyeket hajtott el a szeme elől.

Rendben. Kilépett a kapun, és megpróbálta kitalálni, hogy merre vezet az út a civilizációba, aztán elindult keletnek, le a kis utcán, amikor lépteket hallott maga mögött.

Megtorpant, a léptek is megtorpantak. Csoda nagy mulatság lesz ez a nap, konstatálta magában, majd lemondással vegyes dühvel megpördült.

Molnár Buzogány János állt ott félrecsúszott sildes sapkájában, arcán olyan mosollyal, amire még Al Capone emberei is irigyek lettek volna.

– Hát te meg? – kérdezte Gordon bosszúsan.

– Kíváncsi voltam, mire jutott a zsekásokkal.

Gordon várt.

– Az a főmarci, az egy randa egy alak, ha engem kérdez.

– Mit akarsz?

– Szóval azt akarja tudni, hogy ki az a fószer a zakóban?

– Azt.

– Miért nem kérdezte?

– Tudod?

– Maga most hülyének néz engem?

Gordon a fejét rázta.

A kölyök tőle öt méterre állhatott, zsebre dugott kézzel, az atléta reménytelenül lógott rajta, tekintete a sapka sildje alól pásztázta az utcát, majd megállapodott Gordonon, akit most kezdett el érdekelni a helyzet. Ki bírja tovább. Ez a gyerek nem láthatta John Ford 3 rossz ember című filmjét, de tartása és makacs pillantása azokat az eltökélt kovbojokat idézte, akiket Gordon a vásznon látott.

– Mennyit akart adni a rendőrnek? – kérdezte a fiú végül.

– Öt pengőt – felelte Gordon.

– Adjon nekem is ötöt, és megmondom a pali nevét.

– Este benn lesz a Törvényszéki Intézetben, ingyen kiderítem a nevét.

– Akkor kettő.

– Kettő?

A kölyök ráncolta a szemöldökét. – És kap még valamit.

– Mit?

– Majd meglátja.

Gordon belenyúlt a zsebébe, keresett egy kétpengőst, hüvelykujja körmére tette, és odapöccintette a gyereknek, aki röptében kapta el az érmét.

– Ejnye – szólalt meg elismerően a kölyök. – Ilyet még nem is láttam. Kétpengős?

Gordon csak állt. A fiú a foga közé kapta az új, csillogó érmét, aztán Gordonra pillantott.

– Szatmári Dezi.

– Hogy micsoda?

– Szatmári Dezi.

– Dezi?

– Maga meg honnan a radai fenéből jött? – rázta a fejét a fiú. – Jó, akkor Dezső. Most már jó lesz?

– Szatmári Dezső? Ez a neve?

– Az egyik.

– Melyik?

– Amelyiken szólítani kellett őt.

– Mert volt neki még egy neve?

– Volt.

– Sammernegg Dezső.

– Nem csodálom, hogy Szatmárinak hívatta magát – jegyezte meg Gordon, azzal megfordult, és sietősre fogta. Van legalább három-négy óra fórja, mire a többiek megneszelik, mi történt. Már ha egyáltalán érdekli őket. Egyelőre Gordon abban sem volt biztos, hogy őt magát ténylegesen érdekelte, ki volt ez a Dezi. Az is lehet, hogy már holnapra elfelejti, mert lehetett a nyár bármilyen renyhe, panghatott akármennyire a gazdaság, és folytatódhatott a városlakók exodusa a siófoki strandok felé – Pest mindezek ellenére sem volt egy unalmas város.

– Nem színész volt! – kiáltott utána Buzogány János.

– Nem?

– Alkusz, a tőzsdén alkuszott, állítólag – fűzte hozzá a kölyök, aztán olyan gyorsan illant el, hogy Gordon azt sem látta, melyik irányba.

Sammernegg Dezső tőzsdealkusz?

Szatmári Dezi színész?

Két ember egy holttestben.

Valakinek minimum bankot kell robbantania holnap, hogy ne ezzel foglalkozzam, jegyezte meg magában Gordon, azzal balra fordult, és öt perc múlva ismét gőze sem volt arról, hogy merre jár.

Éhségénél csak szomjúsága volt erősebb, de szerencséjére a Tabánban különös figyelmet fordítottak arra, hogy aki szomjas, az hamar találjon magának egy kocsmát. Gordon egy épület tetején hatalmas fehér betűket pillantott meg: KAKUK. Ha másról nem, erről hallott. Nem sok jót, az igaz, de hallott róla. Egyszer a svéd király is itt mulatott. Vagy az angol trónörökös. Vagy az albán trónkövetelő.

Ahogy benyitott az ajtón, ismét egy másik világban találta magát, egy sötétebb, romlottabb világban asztalok mögött levescsontot cuppogtató urakkal, blattot verő kocsisokkal és függöny mögül incselkedő hölgyikékkel.

Alig egy óra múlva viszont már arra sem mert volna megesküdni, hogy a függöny mögül nem kocsisok incselkedtek, a hölgyikék pedig nem az urakat verték, miközben a levescsontok kártyáztak.