Ruth Reichl

Párizsi történet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Ruth Reichl: The Paris Novel, Random House,
an imprint and division of Penguin Random House LLC, New York

Copyright © Ruth Reichl, 2025

Published by arrangement with The Robbins Office, Inc.

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Borítókép © Caitlin McGauley

Fordította Csonka Ágnes

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Laik Eszter

Olvasószerkesztő Csémi Judit

A borítót az eredeti alapján készítette Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-494-9

Szeretett szerkesztőmnek, Susan Kamilnak
– az ő kérésére írtam meg ezt a könyvet.
Szomorú vagyok, hogy ő már nem olvashatja

Soha nem hívta az édesanyját anyucinak, mamának, de még anyának sem. Az anyja ragaszkodott hozzá, hogy Stella egészen kicsi kora óta Celiának szólítsa őt.

– Én nem anyaságra születtem – magyarázta.

És ezzel nagyjából mindent elmondott.

Így most, amikor az ügyvéd kimondta a „leányom” szót, Stellának egészen furcsa érzése támadt, mintha egy idegen mondatait hallaná.

Első fejezet

Párizs, 1983

Orgona, eső, árnyalatnyi keserű csokoládé: a kis üzletbe lépve Stella beleszippantott a levegőbe, és kellemesnek találta a derengő, aranyszínű fényt, amely odabent fogadta. Csengő csilingelt: a régimódi hang hallatán egészen különös érzés fogta el, mintha a párizsi utcáról ide benyitva egy csapásra kikerült volna az időből.

Odabent egy kis tölgyfa asztal mellett egy különös, idős nő ült, gyönyörűen manikűrözött keze cseppet sem illett szigorú frizurájához és szürke öltözékéhez, a mosolya egyszerre tűnt kelletlennek és elégedettnek. Macska, gondolta magában Stella, kanári.

Az idős nő arca felragyogott Stella láttán, és nyomban felpattant.

– Már vártam! – A hangja mély volt, és rekedt, a szavak reszelősen törtek fel a torkából, mintha régen szólalt volna meg utoljára. – Hol volt ilyen sokáig? – A szemrehányó hanglejtés azt sugallta, Stella elítélendő módon elkésett egy fontos találkozóról.

A lány megdöbbent. Az idős nő talán összekeveri valakivel. Talán őrült. Az ajtó felé hátrált, és a kilincs után nyúlt. De a nő parancsoló hangon rárivallt, hogy várjon, Stella pedig engedelmeskedett. Egy pillanatig álltak, és egymást méregették.

Ez volt Stella első napja Párizsban. Kialvatlanul, az időeltolódástól kábultan botorkált végig a reggeli utcákon, és azt kívánta, bárcsak ne jött volna ide. Az utazása hátralévő napjai beláthatatlan, ismeretlen tájként nyújtóztak előtte. Mit kezdjen magával egyedül ebben az idegen városban? Odahaza, a New York-i lakásában elvégezte a házi feladatát, végigböngészte Párizs térképét, hogy majd tájékozódni tudjon. De most, a valóságban a város utcáit róva nyugtalanság töltötte el. A Quartier Latinben álló ódon szállodából kilépve úgy próbálta levetkőzni a szorongását, hogy belevetette magát a Szajnán átkelő turisták áradatába.

Elhaladt a Notre-Dame mellett – egy nap majd be is megy –, és valahányszor átkelt egy hídon, magában elmondta a nevét. Felkészültsége ellenére idegennek érezte magát. Nem értette a nyelvet. Nem ismert senkit a városban. Mit keres itt egyáltalán?

A Place des Vosges felé tartva azon morfondírozott, vajon valóban olyan szép lesz-e, mint amilyennek az útikönyvek ígérik. „Le Pavillon de la Reine” – suttogta magában, miközben körbejárta az ódon teret. Itt mintha a kövek is történelmet lehelnének magukból, gondolta magában a rendezett kis parkot és a csinos szökőkutat szemlélve. Az árkádsor alá belépve egy üzlet portálját pillantotta meg: a metszett antik kirakatüvegen arannyal festett felirat állt: Robes des Rêves. Megállt, hogy szemügyre vegye a díszes betűket. A kirakatban egyetlen ruhát látott, az ibolyaszín egészen különleges árnyalatában játszó, hullámzó kelméből készült. Bársony? Olyan puhának tűnt, Stella vágyott az érintésére. Ekkor nyitott be az ajtón.

Az üzlet tulajdonosa most épp azzal a sajátosan párizsi arroganciával meredt rá. Gorombaságától Stella olyan kellemetlenül érezte magát, hogy inkább elkapta róla a tekintetét, a szeme végigcikázott az üzleten. A falain több rétegben sorakoztak a vintage ruhadarabok, valóságos időgéppé varázsolva át a zsúfolt kis helyiséget: mintha a város teljes történelme ott állt volna sifonnal, vászonnal, selyemmel és csipkével lejegyezve. A lány tekintete megakadt egy merev vigyázzban álló, szigorú, háborús egyenruhán, majd egy szertelen színekben játszó Pucci nadrágkosztümre tévedt: elképzelte, ahogy a szett leugrik a fogasról, és kitáncol az ajtón. Az eladónő szótlanul figyelte Stellát. A kis fehér kutya a lába mellett ugyanilyen éberen leste. A csend kellemetlenül hosszúra nyúlt.

Vajon mi rosszat tettem? – morfondírozott magában Stella, aki szokás szerint biztos volt benne, hogy helytelenül viselkedett. Egy pillanatig tétován állt, aztán a kirakatban közszemlére tett ibolyaszínű ruha felé vette az irányt, átpréselve magát egy Eduárd-korabeli csipkeszegélyes pongyola, egy üveggyöngyökkel díszített, húszas évekbeli flapper stílusú ruha és egy hajnal színeiben játszó selyemkendő mellett. Nyúlt, hogy megérintse a ruhát.

– Állj! – kiáltott rá az eladónő.

Stella riadtan összerezzent, hátrakapta a kezét, és szabadkozni kezdett.

– Elnézést! – Közelről már látta, hogy az antik ruha erősen viseltes.

– Már vártuk. – A szavak most még szemrehányóbbnak, szinte dühösnek hangzottak.

– Tessék?

– Már vártuk magát. – Az eladónő most hangosabban és lassabban ismételte el a szavakat, mintha a hangerő kompenzálná a nyelvtudás hiányát. Majd megvető pillantással mérte végig Stellát, akit szemlátomást képtelenül ostobának tartott, és türelmetlen kézlegyintéssel eltűnt egy hátsó helyiségben. A kutya a fülét hegyezve, remegve, a tekintetét Stellára szegezve ült tovább, mintha azt várná, meg mer-e moccanni. A lány mozdulatlanul állt. Egy örökkévalóság telt el, mire az idős nő visszatért, kinyújtott karján hosszú, lapos dobozt egyensúlyozva.

– Jöjjön! – Az eladónő parancsolóan intett. Stella nem mozdult, így a nő letette a dobozt, kézen fogta a lányt, és ellentmondást nem tűrve húzni kezdte a helyiség függönnyel elkerített része felé. A kiskutya a nyomukba eredt, a dobozt az orrával lökdöste maga előtt a padlón.

Stella zavarában nem is ellenkezett: lehet, hogy minden párizsi boltos így viselkedik?

– A ruhája – tolta be a nő Stellát a rögtönzött öltözőfülkébe, és erőteljes mozdulattal megforgatta – az ötvenes évekből való. – Stella a homályos tükörben megpillantotta saját tükörképét. Karcsú, fiús test, vasalt farmer, hűvös, szürke szempár, egyenes, vállig érő, barna haj. Fehér ing, tweedzakó. Kibújt a zakóból, lassan kigombolta az inget, és levette, az eladónő pedig megrángatta a farmerját. Ahogy kibukkant csupasz hasa, Stella maga elé kapta a kezét, hogy eltakarja. Felnőtt életében még senki sem érintette ilyen intim módon, és érezte, hogy zavarában fülig vörösödik. Az eladónő apró, rosszalló fejcsóválással reagált.

– Azt hiszi, még nem láttam meztelen nőt? Én, aki egykor a nagy modelleket öltöztettem, mielőtt kifutóra léptek?

Magában motyogva lehajolt, kinyitotta a dobozt, és több réteg puha selyempapírt hajtogatott szét. A zizegő hang a karácsonyt juttatta Stella eszébe. Az eladónő egy textilfelhőt emelt fel, és óvatosan, szinte sebészi pontossággal látott neki, hogy egyenként kigombolja a ruha hátán sorakozó apró gombokat.

– A Diornál voltam akkor, amikor ez a ruha készült. – Stella zavartan, kíváncsian hajolt közelebb, hogy hallja, amit mond. – Az első év, amikor Monsieur Saint-Laurent nálunk dolgozott. Még csak huszonegy éves volt, de már akkor tudtuk, hogy tehetséges. Ez volt az első terve a Dior-ház számára, és miközben én segítettem a híres vedette-nek, Victoire Doutreleau-nak belebújni ebbe a ruhába, Monsieur Saint-Laurent végig ott tüsténkedett körülöttünk, igazgatta az anyagot, és feldúltnak látszott.

Itt elhallgatott, és a távolba révedt. Stella várt.

– De amikor Victoire a kifutóra lépett, a nézők hallhatóan felszisszentek ámulatukban. Monsieur Saint-Laurent elmosolyodott, azzal a ritkaságszámba menő kis mosolyával. Azonnal tudtuk, hogy ez a ruha – keresgélte a szót –, magique. Képzelje csak el, milyen boldog voltam, amikor annyi év elteltével ugyanez a ruha sétált be a boltomba. Ici, chez moi!{1} – A fejét rázta, mint aki nem hisz a szerencséjének, a szája mosolynak szánt fintorra húzódott. – Majdnem harminc éve nem láttam, de amikor kinyitottam a dobozt, olyan volt, mintha egy régi baráttal hozott volna össze a sors.

Halkan dudorászva Stella feje fölé emelte a ruhát, eltakarta előle a fényt. Stellában a sötétben tudatosult, hogy a kelméből barack és vanília illata árad. Kissé megszédült, Dorothy jutott eszébe a pipacsmezőn.

Az eladónő közben megállás nélkül karattyolt.

– De én tudtam, hogy ez a ruha nem való mindenkinek. Ezért eltettem. És vártam. – Lenézett, a kutyához intézve a szavait. – Talán nem vagyok türelmes, Zaza? – A kis kutya csillogó fekete szemmel, füleit előrecsapva, némán helyeselve nézett fel rá. – Tudtam, hogy előbb-utóbb felbukkan a megfelelő személy. És amikor maga belépett az ajtón, mademoiselle, a szívem nagyot dobbant. Tudtam, mais tout de suite,{2} hogy a ruha megtalálta azt, akit a sors neki szánt.

Micsoda rámenős eladó! – gondolta magában Stella. Vajon mindenkinek ezt a szöveget adja elő? Vajon beveszi bárki is? Kíváncsi volt, milyen rendkívüli mesével rukkol elő ezek után a nő.

– Tudja, időnként Monsieur Dior és Monsieur Saint-Laurent is nevet adott a ruháinak. Pas toujours,{3} csak a különleges daraboknak. Volt köztük egy Artemise. Egy Zemire. Egy Laurette. De ez a ruha más volt. Miután a bemutató közönsége hangosan felszisszent a ruha láttán, Monsieur Dior belépett a műterembe, megtapogatta az anyagot, és körbejárta a modellt. A ruha neve mostantól Victoire – közölte végül, maga Victoire pedig gőgös mosolyt vetett ránk. Ritka megtiszteltetés volt.

Az eladónő a tekintetét Stellára szegezve folytatta.

– De Monsieur Dior a fejét rázta, és megpaskolta Victoire karját: „A név csak átmeneti. Pardon, ma chère, ez a ruha változik, akár egy parfüm illata. Kaméleon: minden nőn másképp néz ki. Ezért mindig a viselője nevét veszi fel.”

– Szóval a ruha neve Victoire?

Az idős nő a fejét rázta.

– Magát hogy hívják?

– Stella.

– Tökéletes! A ruha neve most már Stella. – Az idős nő Stella mögé kerülve véget vetett a további társalgásnak. Fürge ujjai pillangók könnyedségével, lassan haladtak felfelé a lány hátán, egyenként rögzítve a gombokat. Amikor Stella megpróbált elfordulni, hogy a tükörbe nézzen, a nő keze vasmarokként szorította meg, nem engedte mozogni. – Még nem!

Stella nem bánta. Ahogy minden egyes apró gomb bebújt a saját gomblyukába, a ruha öleléssé változott, a kelmét melegnek és puhának érezte a bőrén, megnyugtatónak, akár egy altatódal. Lehunyta a szemét, és átadta magát az érzésnek.

– Most már megnézheti. – Stella riadtan nyitotta ki a szemét. Gondolatban valahol egész máshol járt.

A tükörben látott személlyel még sosem találkozott. A karcsú, fiús Stella eltűnt. Egy egzotikus teremtés állt a helyén, egy igazi díva, aki bármikor belekezdhet például a „Casta Diva” kezdetű operaáriába. A ruha buja ígérettel teli nővé varázsolta, minden vonását átformálta. Stella sápadt, komoly arca megindítóan érzékinek látszott. Soha nem sminkelte magát, de az ajka most élénkvörös rúzsért kiáltott. Szürke szeme nem volt többé jellegtelen, egyszerre füstössé, titokzatossá lett, és még fakó haja is selymesnek, csillogónak tetszett. Stella rámeredt a nőre, aki egyáltalán nem hasonlított rá.

– Et voilà! – kiáltott fel a kis eladónő. – Nem megmondtam, hogy ez a maga ruhája? Nem szeretne inkább ez a gyönyörű nő lenni, mint az a közönséges teremtés, aki besétált az ajtón?

– Mennyi? – suttogta Stella. Világéletében hernyó volt, de most hirtelen elfogta a vágy, hogy pillangó legyen.

– Ötvenezer frank – vágta rá a nő nyersen. Megvetően pattintott az ujjával Stella orra alatt. – Semmiség egy műalkotásért, a történelem egy darabkájáért! – De aztán jóindulatú gesztussal széttárta a karját. – De alkut ajánlok magának. Ha dollárban fizet, olcsóbban megszámítom. A bankok hét és fél frankot adnak érte, de én nyolcat.

Stella nézte a nőt a tükörben, és közben számolt. Hatezer dollár? Egy ruháért? Volt ennyi pénze – Celia pénze, a teljes anyai öröksége –, de képes lenne az egészet elverni egy ruhára? Újra szemügyre vette a tükörképét, vágyott arra, hogy ő legyen ez a nő. De nem, ez nem helyes. Ő nem az a könnyelmű típus, aki ruhákra szórja el a pénzt. Még egy utolsó pillantást vetett magára, aztán elfordult, elengedte a látomást.

– Ennek a ruhának – szólalt meg végül – múzeumban a helye.

– Egyetlen ruhának sincs múzeumban a helye! – Az eladónő odanyúlt, és megsimogatta a műalkotást, mintha egy sebesült lényt vigasztalna. – A ruhákat azért kreálják, hogy viseljék őket. És ezt a darabot itt arra szánták, hogy maga viselje. – Tetőtől talpig végigmérte a lányt. – Ez a ruha arra vágyik, hogy Stella legyen.

És Stella ekkor meghallott egy másik hangot. Szenvedélyes volt, kitartó. Heves. Egyszer az életben, sziszegte a fülébe az anyja, hadd legyek büszke rád! Kilépett a ruhából, és igyekezett elhallgattatni a hangot. Légy végre méltó a nevedhez! Légy Stella, suttogta a fülébe Celia kísértete, Stella pedig otthagyta a ruhát a padlón, és kimenekült a boltból.

Második fejezet

New York, 1957

Abban az évben, amikor Stella hétéves lett, az anyja megütötte a főnyereményt egy udvarlóval. A magas, királynői külsejű Celia teste érzéki, a szeme mélyfekete, mandulavágású volt. Erős vonásait telt ajka lágyította, amelyről sosem hiányzott az élénkvörös rúzs. A férfiak ellenállhatatlannak találták, folyton újabb és újabb „barátot” hozott haza.

De ez most más volt. Valahányszor Mortimer megjelent a lakásukon, ajándékot hozott Stellának, mintha neki is udvarolna, nem csak az anyjának. Bár Stella nem tudta megfogalmazni, miért, rendkívül kényelmetlenül érezte magát ettől.

– Dúsgazdag – dicsekedett Celia a barátainak –, de Mortimer sokkal több, mint egy tehetős üzletember… – Itt szokás szerint elhallgatott, hogy fokozza a drámai hatást. – Az igazi Mortimer, a szerelmem, művészlélek. – Mesélt nekik a férfi műgyűjteményéről: – Van egy Renoirja! –, valamint a penthouse-ban kialakított műteremről, ahol hétvégenként fest.

A mesésen gazdag és lenyűgözően elegáns Mortimer Morris a város nagy kulturális intézményeinek igazgatótanácsi tagja volt, Celiát opera- és balettpremierekre, múzeumi gálákra vitte. Ékszereket vett neki, Gstaadba jártak síelni, St. Bart’sra pedig jachtozni.

– És – közölte Celia Stellával már a viszonyuk első napjaiban – meg akar tanítani téged festeni. Milyen szerencsés kislány vagy: a vasárnapokat a műtermében töltheted!

Stella ezt fenntartással fogadta, de nem tudott jó ürügyet kitalálni, hogy visszautasítsa. És azon az első vasárnapon, amikor Celia kitette őt a Fifth Avenue 930. előtt, Stellának feltűnt a liftkezelő pillantása. Az a különös érzése támadt, hogy a férfi szánja őt. Amikor felértek a tizennyolcadikra, úgy érezte, a liftes nem szívesen nyitja ki az ajtót, ő pedig bátortalanul lépett ki, tartott attól, mi várja ott.

De csodaszép látvány fogadta! A fény szemkápráztató volt, és Stella nyomban az ablakhoz szaladt, hogy a Central Parkra nyíló kilátásban gyönyörködjön. Lenézett a Conservatory-tóra, a csónakházra, és nagy kedvencére, Hans Christian Andersen szobrára. Mortimer egy keksszel, süteménnyel és üdítővel megrakott, hosszú asztalhoz vezette.

– De ha inkább valami mást kérnél, kicsi lány – simogatta meg Stella arcát hanyag mozdulattal –, csak szólj!

Aztán kézen fogta, és egy jókora szekrényhez vezette.

– Ezeket neked vettem – bökött rá néhány ecsetre. A kislány tétovázott; olyan szépek voltak, hogy félt megérinteni őket. – Tessék – noszogatta Mortimer, és a kezébe nyomott egyet –, a tiéd! – Stella végighúzta az ujját az ecset világos fanyelén, és megérintette szőrös hegyét: olyan puha volt, hogy gondolkodás nélkül végigsimított vele az arcán. – A legjobb, ami kapható – tette hozzá nagyvonalúan a férfi. – Ez egy Szibériából importált Kolinsky cobolyszőr ecset.

Megmutatta neki, hogyan kell lealapozni a vásznat, majd átnyújtott neki egy palettát, és a bontatlan festéktubusokra bökött. Hunyorogva nézte a kilátást.

– Csak fesd le azt, amit látsz!

Milyen zöld volt odakint minden! Stella sárgászöldet nyomott az érintetlen palettára, tetszett neki, ahogy az élénk szín kifröccsen. Vonakodott belemártani a tiszta ecsetet abba a zsíros festékgombócba.

– Csak lazán! – kiáltotta el magát Mortimer, majd saját nagy ecsetét belenyomta egy jókora, kárminvörös foltba, és lendületes mozdulattal végighúzta a festőállványon álló vásznon. Stellának a vér jutott róla eszébe. Mortimer egy piros pulóveres nőre mutatott a mélyben. – Ez ő. – Ezután kék festéket nyomott a palettájára, belemártotta az ecsetet, és a vászonra kente. – Ez pedig a víz.

Stella csak bámult rá. Nem szerette volna festékkel összekenni azt a szép tiszta vásznat: amit Mortimer festett, primitívnek, nyersnek tűnt. Csúnyának. Lebámult a babakocsit tologató dadákra, a sárkányt eregető kisfiúra, a tavon ringó apró csónakokra… Végigsimított az ujjaival az ecsetek puha szőrén, nem akarta bemocskolni őket a vastag, ragacsos festékkel.

Mortimer lenézett rá, lebiggyesztette az ajkát, és felhúzta arisztokratikus orrát.

– Te nem igazán hasonlítasz anyádra, igaz? – kérdezte.

– Nem – suttogta Stella –, én nem vagyok olyan, mint ő. – Annyira különbözőek voltak, hogy senki, de még maga Celia sem tudta elhinni, hogy rokonok. A társaságkedvelő Celia imádott új emberekkel megismerkedni, Stella viszont félénk volt. Celia a kalandot kereste, Stella mindig biztosra ment. És persze Celia gyönyörű volt: ha végigment az utcán, a járókelők utánafordultak, megbámulták, és gyakran összetévesztették Maria Callasszal. Stellát észre sem vették.

– Ha már az édesanyádról beszélünk… Mit fog szólni, ha festékes ruhában mész haza? Szerintem le kéne venned a ruhádat.

Stella nem akarta.

– Segítsek, kicsi lány? – Stella lenézett az új lakkcipőjére, és lassan rázta a fejét.

– Jaj, Stella – folytatta Mortimer –, légy már kicsit bátrabb! – Azzal leült, magához húzta a kislányt, amíg végül már a térdei között állt, és elkezdte kigombolni a ruháját. Stella lassan számolt magában, azt kívánta, bárcsak több gomb lenne, de végül a ruha lehullott róla, ott hevert egy kupacban a lába előtt.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha minden lekerülne, nem gondolod? – Lerángatta róla a bugyit is, így Stella csupán lakkcipőben és csipkés szegélyű fehér zokniban állt ott. A szíve kalapált.

– Na, most már úgy nézel ki, mint egy festő! – Mortimer odanyújtott neki egy ecsetet. – Gyerünk, kend szét azt a festéket!

Így, csupaszon Stella szégyellte magát, és félt. Haza akart menni. Pisilnie kellett. Nem akart Mortimerre nézni, ezért az ecset tiszta hegyét végighúzta a kövér zöld festékpacán, és félszegen rákente a vászonra.

– Ne így! Egy igazi művész legyen bátor, mutassa meg a vászonnak, ki itt a főnök! Majd én megmutatom, hogyan kell csinálni. – Mortimer Stella mögé lépett, terpentin és drága kölni szaga érződött rajta. Megfogta a kislány kezét, azt, amelyikben az ecsetet tartotta, és úgy nyomta bele a festékbe, mintha Stella bábu lenne. Aztán visszahúzta a karját, és a festéket a vászonra hajította. A festék hangos loccsanással landolt. Stella riadtan összerezzent, Mortimer pedig odanyúlt, hogy megnyugtassa. A keze a hátát tapogatta, az arcát, mindenét.

Aztán ellökte magától a kislányt, és utasította, menjen be a fürdőszobába, mosakodjon meg, öltözzön fel. Stella némán engedelmeskedett. A kemény márványpultok, a csillogó tükrök között elfordította a csapot, ameddig csak tudta, és újra meg újra lesikálta a kezét az égetően forró vízben. Amikor végzett, a vécé fölé hajolt, és hányt. És hányt. Hányt, egészen addig, amíg nem maradt benne más, csak az öngyűlölet apró, kemény gombóca.

– Köszönöm, drágám! – simult Celia Mortimerhez, amikor a férfi hazavitte Stellát. Lepillantott a lányára. – Jól érezted magad, kicsim? – Stella orrát megcsapta az anyja gardéniaparfümjének illata: a terpentin bűzére emlékeztette. Attól félt, megint rosszul lesz.

– Igazi kis művésznő, ugye? – Mortimer lenézett Stellára – sima arca kifejezéstelen volt, de a tekintete sötét és fenyegető.

Stella nagyot nyelt.

Celia felsóhajtott.

– Mit mondasz? – nógatta a kislányt.

– Köszönöm, Mortimer – felelte Stella kötelességtudóan.

– Gyere vissza, kicsi lány, várni foglak! – A férfi széles arcát Celia felé fordította. – Hozd el jövő hétvégén is! Művészt faragunk belőle.

– Akkor ezt meg is beszéltük – vágta rá Celia, még mindig mosolyogva. – Megjött a bébiszitter, lekéssük az asztalfoglalásunkat! – Megint lepillantott Stellára. – Holnap reggel mindent el kell majd mesélned a festőleckédről!

De Celia sem másnap reggel, sem máskor nem kérdezte erről. Stella hálás volt érte: ha nem kell beszélnie róla, azt színlelheti, hogy meg sem történt. És a hét közepére már arról is meg tudta győzni magát, hogy az egészet csak képzelte. Mert mélyen legbelül tudta, hogy ha ez a szörnyűség valóságos, akkor arról csakis ő tehet.

Később, amikor ennek már vége lett, és az emlékek elfojtására tett kísérletei sorra kudarcot vallottak, Stella leginkább Mortimer farkasvigyorára emlékezett, ahogy hétről hétre lenézett rá, és megszólalt: „Gyere vissza, kicsi lány, én várni foglak!” És a hányás ízére.

Meddig tartott ez? Egy évig? Kettőig? Egészen addig, amíg egy vasárnap reggel, amikor a Fifth Avenue 930. felé tartottak, Celia csak úgy mellékesen meg nem kérdezte tőle:

– Mortimer szokott veled fura dolgokat csinálni?

Stella bólintott.

– Szeretnéd abbahagyni a festőleckéket?

Stella megint bólintott, és fohászkodott, hogy az anyja ne tegyen fel több kérdést.

Nem is tett. Stella soha többé nem találkozott Mortimerrel, bár gyanította, hogy Celia továbbra is randevúzik a férfival, mert néha a terpentin és a kölni elegyének émelyítő bűzét érezte az anyja ruháján. Stella úgy gondolta, Celia képtelen ellenállni Mortimer pénzének és tekintélyének, és hiába zavarta ez Stellát, az anyja tudomást sem vett róla.

Ami Celiát illeti, soha többé nem kérdezte a lányát erről.

Sem akkor. Sem máskor.

{1} Ide, az otthonomba!

{2} azonnal

{3} Nem mindig