ALAIN BADIOU
–

ETIKA

Tanulmány a rosszról

Fordította Seregi Tamás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
L’éthique, Essai sur la conscience du mal, Nous, 2019

© Nous, 2003

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Seregi Tamás, 2024

Lektorálta Moldvay Tamás

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztette Ungár Péter

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-558-8

ISSN 2939-7766

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos

A Bázis Könyvek további kötetei

Guy Debord: A spektákulum társadalma,
Kommentárok a spektákulum társadalmához

Erik Olin Wright: Hogyan legyünk antikapitalisták
a 21. században

George Orwell: Miért írok?

Rosa Luxemburg: Tömegsztrájk

Henry David Thoreau: A gyaloglásról

Nancy Fraser: Kannibál kapitalizmus

Walter Benjamin: A műalkotás a
technikai reprodukció korában

Paolo Freire: Az elnyomottak pedagógiája

Murray Bookchin: A következő forradalom

TARTALOMJEGYZÉK

BEVEZETÉS

I. LÉTEZIK-E AZ EMBER?

II. LÉTEZIK-E A MÁSIK?

III. AZ ETIKA, A NIHILIZMUS ALAKZATA

IV. AZ IGAZSÁGOK ETIKÁJA

V. A ROSSZ PROBLÉMÁJA

KÖVETKEZTETÉS

BEVEZETÉS

Bizonyos szakkifejezések, amelyeket már régóta elástunk a szótárak és a tudományos nyelv mélyére, néha abban a szerencsében vagy szerencsétlenségben részeltetnek – kicsit úgy, mint a már mindenbe beletörődött vénlány, aki nem is érti, miért, de egyszer csak a szalon ünnepelt kedvencévé válik –, hogy hirtelen a korszak figyelmének középpontjába kerülnek, népszerűvé válnak, és publicitást kapnak, felkapja őket a sajtó, a televízió, sőt még a hivatalos kormányzati közleményekben is felbukkannak. Az etika szó, amelynek kellemetlen görögös mellékíze van, és a filozófiaórák áporodott szagát árasztja magából, és amely Arisztotelészt juttatja eszünkbe (a Nikomakhoszi etikát, ezt a híres bestsellert!), manapság újra reflektorfénybe került.

Az etika szó a görögben a „jó élet”, a bölcs életvitel kutatását jelenti. Ezért válhatott a filozófia részévé. Az etika a filozófiának az a része, amelyik a gyakorlati életet a Jóról alkotott elképzelésünkkel összhangba próbálja hozni.

A sztoikusok voltak az elsők, akik az etikát nem pusztán a részévé, hanem egyenesen a legbelső magjává tették a filozófiai bölcsességnek. A bölcs ember képes különválasztani azt, ami tőle függ, attól, ami nem tőle függ, és akaratát az előbbire összpontosítja, miközben az utóbbit közömbösen fogadja. És a sztoikusoknak tulajdonítjuk azt a hasonlatot is, amely szerint a filozófia olyan, mint egy tojás, amelynek a héja a logika, a fehérje a fizika, a sárgája pedig az etika.

A moderneknél, akik számára – Descartes-tól kezdve – a szubjektum vált központi kérdéssé, az etika nagyjából azonos jelentésű a moralitással vagy – ahogy Kant mondaná – a gyakorlati ésszel (szemben az elméleti ésszel). Itt a kérdés a szubjektív cselekvésnek és a tudatos szándékoknak az egyetemes törvényhez való viszonya lesz. Az etika a szubjektum cselekedeteiről való ítéletalkotás elvét adja meg, legyen szó egyéni vagy közösségi szubjektumról.

Hegel tesz egy finom megkülönböztetést az „erkölcsiség” (Sittlichkeit) és a „moralitás” (Moralität) között. Az erkölcsiséget a közvetlen cselekvéshez köti, a moralitást pedig a reflektált cselekvéshez. Azt állítja például, hogy „az erkölcsiség lényegileg a közvetlen elhatározottságban van”.{1}

A mai „visszatérés az etikához” az etika kifejezést nagyon elnagyoltan használja, de annyi bizonyos, hogy jelentése közelebb áll a kanti „ítéletalapú etikához”, mint a hegeli „döntésalapú etikához”.

Valójában az etika szó manapság egy elvet jelöl, amely alapján reagálni tudunk arra, „ami történik”, „a történelmi szituációra” (az emberi jogok etikája), a technológiai-tudományos helyzetre (az élőlények etikája, a bioetika), a „társadalmi” helyzetre (az együttélés etikája), a mediális helyzetre (a kommunikáció etikája) stb.

A reagálás és a véleménynyilvánítás etikai normáját intézmények támogatják, és e normának megvan a maga autoritása: „nemzeti etikai bizottságaink” vannak, amelyeket az állam hív életre. Minden szakma megalkotja a maga „etikáját”. Még katonai hadműveleteket is hajlandók vagyunk indítani az „emberi jogok etikája” nevében.

Az etikára való hivatkozás e társadalmi térnyerése miatt jelen tanulmánynak kettős tétje van:

• Első lépésben meg kell mondanunk, pontosan milyen „gondolati” tendencia figyelhető meg a mai közgondolkodásban és intézményeinkben. Amellett próbálunk majd érvelni, hogy ez egyfajta nihilizmus, amely mindenfajta gondolkodás tiltásának rémét vetíti elénk.

• Második lépésben pedig vitatni fogjuk, hogy az etika szó ezt jelenti, és teljesen más értelmet adunk neki.

I.
LÉTEZIK-E AZ EMBER?

Az etika a szó ma elfogadott értelmében kitüntetetten az „emberi jogokkal” foglalkozik – másodsorban pedig az élőlények jogaival.

Azt feltételezzük, hogy létezik egy bármikor azonosítható emberi szubjektum, aki valamiféle „természetes” jogokkal rendelkezne: az élethez való joggal, a megfelelő bánásmódhoz való joggal, az alapvető szabadságjogokkal (a véleményalkotás szabadságával, a szólásszabadsággal, az egyéni döntés szabadságával parlamenti választások idején stb.). Ezeket a jogokat magától értetődőnek tekintjük, és ezt a meggyőződést széles körű konszenzus is övezi. Az „etika” ezeknek a jogoknak a biztosítását és elismertetését jelenti.

Az ember természetes jogainak régi tanához való visszatérés egyértelműen a forradalmi marxizmus és az azzal összefüggő haladó szellemű törekvések eltűnésével függ össze. Az értelmiségieknek nincsenek többé kollektív tájékozódási pontjaik, nem hisznek „a történelmi haladás” eszméjében, elveszítették a reményt a társadalmi forradalomban, ezért sokan közülük, és velük együtt a közvélemény többsége is, behódolt a kapitalista gazdaság és a parlamenti demokrácia politikai eszméjének. A „filozófiában” újra felfedezték maguknak egykori ellenfeleik ideológiájának örök erényeit: a humanista individualizmust és a liberális ellenállás jogát a szervezett politikai elköteleződés kényszereivel szemben. Nem egy újfajta kollektív politikai emancipáció lehetőségeit kutatják, hanem a már meglévő „nyugati” politikai rendszer elveit teszik magukévá.

Ezzel egy szélsőségesen reakciós mozgalmat képviselnek, amely szembefordul mindazzal, amit a hatvanas években gondoltak és megvalósítani igyekeztek.

1. Az ember halála?

Michel Foucault valaha nagy botrányt kavart azzal a kijelentésével, hogy az ember, szubjektumként értve, egy történetileg megkonstruált fogalom, amely egy meghatározott diskurzustípushoz tartozik, nem pedig egy időtlen evidencia, amelyre jogokat vagy egyetemes etikát lehetne alapozni. Foucault bejelentette, hogy e fogalom érvényessége lejárt, mivel az a típusú beszédmód, amelyik értelmet adott neki, immár történetileg elavulttá vált.

Ugyanígy Louis Althusser is kijelentette, hogy – Hegel elgondolásával ellentétben – a történelem nem az abszolút szellem kibontakozása vagy valami szubjektumként felfogott szubsztancia kifejlése, hanem egy észszerű és szabályozott folyamat, amelyet ő „szubjektum nélküli folyamatnak” nevezett, és amelyhez csak egy meghatározott tudomány, a történelmi materializmus képes hozzáférni. Következésképpen a jog és az absztrakt etika humanizmusa csupán képzeletbeli konstrukciók – ideológiák –, ezért egy másik útra kell lépnünk, arra, amit ő az „elméleti antihumanizmus” útjának nevezett.

Ezzel egy időben Jacques Lacan a pszichoanalízisből megpróbált eltávolítani minden pszichologizáló és normatív törekvést. Rámutatott, hogy szigorúan meg kell különböztetnünk egymástól az „ént” (moi) mint képzeletbeli egységesítő alakzatot és a szubjektumot (sujet). Mert a szubjektumnak nincs semmilyen lényege, semmilyen „természete”. Mert a szubjektum függ egyrészt a nyelv teljesen esetleges törvényeitől, másrészt a vágy tárgyainak mindig egyedi történeti adottságaitól. Következésképpen szélhámosság azt gondolni, hogy a pszichoanalitikus kezelésnek valami „normális” vágyat kellene helyreállítania a szubjektumban, illetve, általánosabb szinten, nem létezik semmilyen „norma”, amelyre alapozható lenne az „emberi szubjektum” eszméje, amelynek kötelességeit és jogait a filozófia hajdan meghatározni kívánta.

Ezek a szerzők tehát kétségbe vonták az ember természetes vagy lelki identitásának eszméjét és ezen keresztül az erkölcstan megalapozhatóságát is, abban az értelemben, ahogy az etikára manapság gondolunk: mint konszenzuális meghatározására annak, hogy mi az ember, mik a szükségletei, mi az élete és a halála, továbbá annak világos és egyetemes meghatározására, hogy mi a rossz, és hogy mi az, ami nem egyeztethető össze az ember lényegével.

Vajon ez azt jelenti, hogy Foucault, Althusser és Lacan a rögvalóságba való beletörődés pártján álltak, az emberi szenvedés iránti közömbösség, a cinizmus pártján? Ahogy később még kifejtjük, paradox módon épp ellenkezőleg, a maguk módján mindhárman valamilyen ügy elszánt és bátor harcosai voltak, ami messze túlmutatott azon, ameddig manapság az „emberi jogok” és az „etika” képesek eljutni. Michel Foucault például nagyon komolyan elkötelezte magát a bebörtönzöttek ügye mellett, és ennek a kérdésnek szentelte ideje jelentős részét, miközben hatalmas agitációs és szervezői tehetségről tett tanúbizonyságot. Althusser máson sem fáradozott, mint hogy újradefiniálja, milyennek kellene lennie egy valódi emancipatorikus politikának. Lacan pedig, miközben „totális” klinikai pszichológus volt, aki élete nagy részét emberekkel való beszélgetéssel töltötte, élethosszig tartó küldetésének fogta fel a küzdelmet, amelyet az amerikai pszichoanalízis „normalitás” felé terelő törekvésével és gondolkodásunknak az „american way of life”-hoz való lezüllesztő idomításával szemben folytatott. Olyannyira, hogy a szervezeti kérdések és a viták az ő szemében mindvégig szoros összefüggésben álltak az elméleti kérdésekkel.

Miközben az „etikai” ideológia mai hívei kinyilvánítják, hogy az emberhez és az emberi jogokhoz való visszatérés immár megszabadított minket az „ideológiákból” kinövő „halott absztrakcióktól”, mégis szinte csak a többiek kritizálásával foglalkoznak. Pedig boldogok lennénk, ha manapság olyan állhatatos módon foglalkoznának konkrét problémákkal, olyan kitartó és gondos figyelmet szentelnének a valóságnak, annyi időt fordítanának az aktivista feltáró munkára, amely az értelmiségiek környezetétől látszólag legtávolabb élők különféle problémáival foglalkozik, mint azok, akik ezt – tanúi voltunk – 1965 és 1980 között tették.

Valójában, a tények ezt bizonyítják, az „ember halálának” témája a lázadással, a fennálló renddel szembeni elégedetlenséggel és a valóság iránti teljes elkötelezettséggel kompatibilis, míg az etika és az emberi jogok témája a nyugati gazdagok önelégült egoizmusával, a hatalom kiszolgálásával és az önreklámozással kompatibilis. Ezek a tények.

Hogy világosabban lássuk ezeket a tényeket, meg kell vizsgálnunk az „etikai” hozzáállás alapjait.

{1} G. W. F. Hegel: A szellem fenomenológiája. Szemere Samu fordítása. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1979, 238. A szellem fenomenológiájának ez a része nagyon nehéz olvasmány, ám nagyon megvilágító erejű is.