TAPASZTÓ ORSI

Ez nem atomfizika

Útmutató egy jobb élethez

© Tapasztó Orsi, 2025

© Open Books, 2025

A szöveget szakmailag ellenőrizte

Fejes-Vékássy Lili

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-597-7

Tartalom

Előszó

Amikor elviselhetetlen fájdalomból születik új élet

Mi kell a változáshoz?

Elvárásaink fogságában

Negatív gondolatspirálok

Ki néz vissza a tükörből?

Mentálhigiénés életszemlélet

Félelem és kudarc

Megtalálni az utam. Aztán rálépni

Önbizalom. Önértékelés. Önbecsülés

Kinek a hangján hallod?

Kapcsolódni az érzéseinkkel

Jó ember csak jót érezhet! (Biztos?)

Magaddal is ugyanolyan kedves vagy, mint másokkal?

Pszichodráma. Mesélek róla

Ha megszerettem magam, akkor végre elkezdek sportolni is?

A szülőség mint önismereti út

Honnan tudom, hogy jól csinálom?

Zárszó, avagy mi van az önismereten túl?

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Függelék

Előszó

Ha anyukám nem hal meg, nekem soha nem lett volna gyerekem.

Hetekig ültem az üres papír előtt, mire le tudtam írni a fenti mondatot. Hiába ez az igazság, hiába tudok már szembenézni vele, és egy beszélgetés alkalmával kimondani, hiába tudom elcipelni, ez nem jelenti azt, hogy ne remegne meg a térdem a súlya alatt.

Ha anyukám néhány évvel ezelőtt nem ment volna el, akkor most jó eséllyel nem szűrődne be a gyerekem csatakiáltása a nappaliból, miközben katonásat játszik az apjával.

Megvan az a duplakazettás magnó, amin ha át akartál ugrani egy számon, a duplanyilat kellett megnyomni, és az felpörgette a tekerést? Valami hasonló gombot kapott el az életemen Anya halála. Amellett, hogy felgyorsította az életemet, teljesen új mederbe is terelte. Ennek az új medernek az egyik állomása ez a könyv.

Tapasztó Orsi vagyok, mentálhigiénés szakemberként dolgozom, tizenhat kutatófizikusként töltött év után váltottam, és folyamatosan bennem van a kérdés, hogy ha kattintásnyira van ezer módszer, ha tömegek járnak önismereti előadásokra, vásárolnak önismereti könyveket, követnek ilyen tematikájú oldalakat, kisebb vagyonokat áldoznak különböző workshopokra, akkor hol a hiba? Az a rengeteg ember, aki erre pénzt, energiát, figyelmet áldozott – és áldoz, mert ez a könyv is a kezedben van –, miért nincs jobban?

Amikor a legjobb barátnőm megkérdezte, hogy mit akarok átadni ezzel a könyvvel, akkor az első dolog, ami eszembe jutott, egy érzés volt. Azt szeretném, ha az olvasó azt érezné a könyv olvasása közben, hogy ott ülök mellette a kanapén, és fogom a kezét. Oké, nem muszáj fogdosnom, de a jelenlétet szeretném, ha érezné. Hogy nincs egyedül. Ezt az érzést pedig sajátélménnyel szeretném átadni.

Nem a klienseim történeteit hozom példaként, hanem a saját életemet, mert hiszek abban, hogy leginkább saját élményeinken keresztül tudunk kapcsolódni egymáshoz, leginkább ezek tudnak mélyebb folyamatokat beindítani bennünk.

Mindannyian pontosan ugyanoda tartunk, csak útközben érhetnek minket olyan behatások, hogy ezt elfelejtjük. A behatások következtében van, hogy jobbnak, különlegesebbnek érezzük magunkat, mint mások, vagy sokkal rosszabbnak, mihasznának, teljes csődtömegnek. Az életünket pedig hajlamosak vagyunk a két végpont közt oszcillálva élni.

Ez a könyv azt szeretné elérni, hogy csillapodjon az amplitúdód. Hogy egyre kevésbé ess végletekbe, és közelebb kerülj a középpontodhoz. Nem arra gondolok, hogy soha semmi ne hasson rád. Arra gondolok, hogy a legintenzívebb érzelmek közt is tudj kapcsolódni a középpontoddal – vagyis valódi önmagaddal.

Ezzel a könyvvel arra is hívlak, hogy lassíts. Tudom, hogy ennél idegesítőbbet nem írhattam volna le ide, főleg ha olyan ember vagy, aki a nap huszonnégy órájában ezerfelé szakad, és tennivalóinak listája minden pillanatban frusztrálja, de kérlek, próbálj átlendülni a kezdeti ellenérzéseken. Legyen ez a könyv annak a lehetősége, hogy amikor olvasod, észreveszed a fejedben pörgő hajcsárt, aki azt akarja veled elhitetni, hogy ez is egy feladat, ami mellett ott éktelenkedik egy üres négyzet, és addig ordít, míg bele nem kerül a zöld pipa. Próbáld megengedni ennek a könyvnek, hogy kísérjen, és próbáld megengedni magadnak, hogy belesüppedj a folyamatba. Nem kell napi ötven vagy száz oldalt teljesítened, sem határidőre befejezned. Semmiről nem fogsz lemaradni.

A lassításban a fejezetek végén (és néha a közepén is) feladatok fognak segíteni, amik lehetőséget adnak arra, hogy jobban összeismerkedj azzal az emberrel, aki valójában vagy. Hasznodra fog válni, ha olvasás közben egy füzet is van melletted, amibe jegyzetelhetsz. Tudod, az önismereti munkából általában pontosan annyit tudunk magunkkal vinni, amennyit beleteszünk – időben, energiában, nyitottságban.

Köszönöm a bizalmad, hogy megvetted ezt a könyvet, és időt szánsz rá, számomra ez leírhatatlanul megtisztelő.

Őszintén remélem, hogy találsz benne olyan gondolatokat, melyek további gondolatokat és érzéseket ébresztenek benned, találsz benne útravalót, és kicsit abban is reménykedem, hogy nem egyszer fogod elolvasni, hanem társad lesz addig, míg szükségét érzed.

Míg el nem kezdesz kapcsolódni a középpontoddal.

Ölellek,

Orsi

Amikor elviselhetetlen fájdalomból születik új élet

Ha anyukám néhány évvel ezelőtt nem ment volna el, soha nem lépjük meg az örökbefogadást, és ezt azért tudom biztosan, mert pontosan emlékszem arra a lelkiállapotra, amiben anyum halála előtt éltem az életem. Éltük az életünket a férjemmel, Leventével.

Ráérünk arra még. És ha nem jön össze? Akkor nem jön össze. Amúgy meg bármikor összejöhet, nincs orvosi akadálya, senki nem érti, eddig miért nem estem teherbe. Nem, a lombik nem a mi utunk, hiába hiszünk a tudományban. De nem is ez a kérdés, hanem hogy akarjuk-e mi ezt úgy tényleg? Olyan jó így minden, kényelmes, nyugodt, a magunk urai vagyunk, ráadásul látjuk a gyerekes barátainkat, és így messziről annyira nem tűnik vidámnak a dolog… Ha ez a szülőség és ez a gyerekvállalás, ahogy azt a környezetünkben látjuk, akkor szülőknek születtünk mi egyáltalán?

Ha anyukám néhány évvel ezelőtt nem ment volna el, valószínűleg addig pörgettem volna a fenti kérdéseket a fejemben, míg végül túl késő lett volna.

Mert ha anyukám néhány évvel ezelőtt nem ment volna el, ki tudja, mikor ébredek rá arra, hogy az élet véges.

Egyáltalán nem tölt el jó érzésekkel, hogy az én lelkem így van összerakva, hogy az én lelkem nem tudta alapból, és hogy az én lelkemnek egy ekkora volumenű traumára volt szüksége ahhoz, hogy… pontosan mit is csináljon? Felnőjön? Reálisan lássa a világot? Érzékelje az idő múlását? Érzékelje a valóságot?

Azt hiszem, ahhoz, hogy felébredjen.

Tudom, úgy hangzik ez, mintha Leventének semmilyen beleszólása nem lett volna – a helyzet az, hogy ő a világ legtapintatosabb és legtürelmesebb embere, aki gyerekvállalás terén soha nem éreztette azt velem, hogy asszony, akkor most már kapd össze magad. Érzésem szerint ő egy lépéssel mindig előttem járt a felébredésben, de mintha pontosan tudta volna, ha siettet, csak az ellenkezőjét fogja elérni.

Anya temetése után még Szatmáron maradtam néhány napig, Leventének vissza kellett jönnie Pestre. Mikor aztán elég erőt éreztem magamban, hogy visszatérjek, felültem a vonatra, apa megnyugtatott, hogy minden rendben lesz, én nem hittem neki, aztán a szinte teljesen üres vonat kigördült az állomásról.

Ültem a fülkében, és néztem magam elé, és az agyamról a köd mintha elkezdett volna felemelkedni – mégis mit csinálunk mi valójában az életünkkel?

Csengersima magasságában elővettem a telefonom és hívtam Leventét, majd köszönés helyett csak annyit mondtam, hogy szerintem vágjunk bele az örökbefogadásba, mert az, ami történt, azt mutatja, hogy elég nagy hülyeség igenek meg nemek közt lebegni.

Ő pedig a világ legnagyobb természetességével válaszolta, hogy rendben. És közben hallottam a hangján, hogy mosolyog.

Abban az évben, mikor anyukám meghalt és mi elindítottuk az örökbefogadási folyamatot, a fiam pontosan egyéves volt, épp akkor került be a gyermekvédelmi rendszerbe. Mi pedig azzal, hogy besétáltunk a TEGYESZ-hez, átestünk az összes átvilágításon, majd néhány hónap múlva megkaptuk a határozatot, hogy alkalmasak vagyunk az örökbefogadásra, végre elindultunk felé.

Ezt amúgy vicces volt látni papíron. Alkalmasak vagyunk arra, hogy szülők legyünk. Nem tudom, hány szülőjelölt érzi alkalmasnak magát – nos, az örökbefogadóknak nem is kell ezt maguktól tudni, egy egész csapat pszichológus és gyermekvédelmi szakember sorakozik fel, hogy megállapítsák: „igen, önök alkalmasak, és ezt írásba is adjuk, tessék, gratulálunk!”

Két évig tartott a várakozás, és mire megérkeztünk hozzá, ő már egy hároméves nagyfiúként, csillogó barna szemmel köszöntött minket, én pedig találkozásunk első másodpercében tudtam, hogy ő a miénk.

Így történt, hogy az addig megszokott és kellemesen elketyegő életünk száznyolcvan fokos fordulatot vett, a feje tetejére állt, és ettől a ponttól kezdve semennyire sem volt megszokott vagy kellemesen elketyegő.

Ekkor döbbentem rá, hogy az eddigi terápiában töltött éveim csak a felszínt kapargatták, és most vagy ráerősítek az önismeretre, vagy a gyerekemnek olyan csomagot fogok átadni, ami egy örökbefogadott gyerekkel szemben nem lenne túl fair – az enyém nélkül is van neki egy elég nagy csomagja.

Nem, nem voltak illúzióim. Fogalmazzunk úgy, hogy könnyíteni szerettem volna picit annak a súlyán, amit tőlem kap, hiszen törvényszerű, hogy minden gyerek kap egy csomagot a szüleitől, ami miatt aztán felnőttként pszichológusra költheti a jövedelme egy részét.

Így kezdődött el az az út, melynek jelenlegi állomása ez a könyv. Hogy az esti altatások után laptoppal az ölemben felveszem a legképtelenebb testhelyzeteket, és írok.

Egy útról, ami szerintem a mostaninál egy jobb élethez vezethet.

Tudom, ne is mondd, marketingszempontból lőhettem volna picit feljebb.

Jobb élet, komolyan?

Esetleg minimum jó. Nagyon jó. Kiváló.

Útmutató egy olyan élethez, amit mindenki irigyelni fog tőled!

Vagy csak simán tökéletes, ha már pénzt kérek el ezért a könyvért.

A tökéletes élet ígérete korunk egyik legnagyobb hazugsága, körítve motivációs módszerek sokaságával, melyek a receptet szolgáltatják ehhez a tökéletes élethez, ha esetleg vagy annyira béna, hogy alapból nem olyat élsz.

Pedig ott van egy rakat hirdetésben egy rakat járható, lehetőleg tízlépéses út, aminek a végén ott vár a nagybetűs boldogság, anyagi jóléttel és tökéletes párkapcsolattal karöltve, „csak akarnod kell”. Meg mantráznod, hogy elengeded a rosszat. A feszültségoldáshoz meg elég, ha „lélegzel”, plusz néhány motivációs idézet, amit kitűzhetsz arra a tábládra, aminek az íróasztalod fölött kellene lógnia az összes álmoddal.

Ha mindezek ellenére nem jön össze, akkor egyértelmű, hogy nem akarod eléggé. Te kis mihaszna, hát még arra sem vagy képes, hogy eléggé akard?

A motivációs idézetek korát éljük, melyek képesek bekapcsolni az azonnali megfelelési kényszert, és egyben biztosítják, hogy csalódjunk magunkban, hisz ember nincs, aki csettintésre bármit el tudna engedni, mármint bármit, ami igazán nagy feszültséget okoz benne.

Szóval ilyen nem létezik, hogy tökéletes élet, és aki azt állítja, hogy számára tökéletes a mindenség, néhány percnyi őszinte beszélgetés után legtöbbször kiderül, hogy könnyebb neki a tökéletlenséget a tökéletesség mögé bújtatni.

Ezért ez a könyv csak a jobbat lövi be, egy jobb életet. Picit boldogabbat, de ha nem is boldogabbat, békésebbet, önmagaddal, ami azért, lássuk be, mégiscsak boldogság. Azt érzem – és ezzel anyám biztos vitatkozna, mert a hetvenes évek sem voltak piskóta a Ceauşescu-rendszerben –, hogy talán soha nem állt ennyire feje tetején a világ, és talán soha nem volt ekkora szükségünk az erőnkre és a stabilitásunkra.

Mert leírhatatlan és befogadhatatlan az őrület mértéke. Mert a folyamatos történés kellős közepén minden impulzus arra ösztönöz, hogy ne csendesedj el, ne figyelj befelé, helyette őrülj bele egy kicsit, és közben az életed is vidd, újabb és újabb célokat tűzve ki magad elé, mert te sem gondolod komolyan, hogy érsz valamit célok és eredmények nélkül.

Úgy értem, tényleg semmit, nulla, zéró, minek is vagy ezen a világon, ha nem nyújtod a maximumot, nem alkotsz egyedit, lehetőleg naponta minimum háromszor?

Nagyon sok kliensem azzal a felütéssel keres meg, hogy ő már mindenen túl van. Nincs módszer, amiről ne olvasott volna, lassan nincs olyan terápia, amit ki ne próbált volna, és akkor most itt van nálam, mert „mentálosnál még nem voltam, szimpatikus az oldalad, úgy érzem, ismerlek, egy nyelvet beszélünk, nézzünk rá az életemre, rontani biztos nem fog a helyzeten”.

És akkor ránézünk.

És azzal kezdjük, hogy megállunk.

És csak állunk.

A mentálhigiénés kísérés a lassításról szól, lassítani pedig addig fogunk, míg elkerülhetetlenné nem válik a találkozás az érzésekkel. Senki nem mondta, hogy ez kellemes lesz, viszont ez az első lépés.

Mert a rohanás, a módszerek habzsolása, a csinálás annyira elviszi a fókuszt önmagunkról, hogy egyszer el kell jönnie az időnek, hogy végre szóba álljunk saját magunkkal.

És akkor majd elmondjuk magunknak, hogy mi van velünk. Miben szenvedünk hiányt? Mire lenne szükségünk? Valójában hogy érezzük magunkat? Milyen az életünk? A „minden rossz” érzést, ha picit szétszedjük, a darabjaiban mi van? Tényleg minden rossz? Lehet, hogy igen, de fontos megvizsgálni. Egy szakemberrel vagy a naplóm felett, amikor csend van körülöttem, és senki nem néz, és lehetek ezer százalékig önmagam.

Az én fegyvertáramban olyan eszközök vannak, amik a rohanás ellen védenek. És attól az énünktől is védenek, amelyik folyamatosan fölöttünk áll egy pálcával a kezében, és lassan már levegőt venni sem enged nyugodtan.

Védenek attól, hogy eltávolodjunk valódi önmagunktól. Mert ha semmilyen kapcsolatban nem állunk saját magunkkal, akkor hogyan is gondolhatjuk azt, hogy jól fogjuk érezni magunkat?

Ezt magamnak is mondom, mert sokszor engem is elvisz az élet, és olyankor fel vagyok háborodva, hogy most mégis miért szorongok.

Miért alszom rosszul, mitől vagyok türelmetlenebb, most miért nem jó a bőrömben lenni, hiszen épp semmilyen nagy nehézséget nem tudok felmutatni, ami hirtelen beütött volna? Mert ha beüt, akkor legalább tudom mire fogni. Szóval hogy pont most pont nem vagyok jól, egyszerűen nem értem.

Biztos?

Hetek óta nem nyitottam ki a naplómat, mert vagy „nincs időm”, vagy „nincs is miről írnom”.

A sport elmaradt, a meditációról ne is beszéljünk, hát kinek van napi tizenkét perce arra, hogy elcsendesedjen, egyáltalán vegyen öt mély lélegzetet, orron be, szájon ki, esetleg lazítson párat az izmain, hagyjál már.

Hát erről fog szólni ez a könyv, bemutatva saját harcaimat, mert abban hiszek, hogy a sajátélmény megosztásában óriási erő van.

Hogy vagy az önostorozással?

Ha tudod, hogy van dolgod az önostorozással, akkor első lépésként arra hívlak, hogy nyiss egy jegyzetet kifejezetten ennek a telefonodban. Ezt követően arra kérlek, kezdj el résen lenni, és ha napközben azon kapod magad, hogy nem vagy túl kedves saját magaddal, ezt, kérlek, jegyezd le. Eleinte teljesen normális, hogy tíz alkalomból egyszer veszed észre, ezért fontos a gyakorlás.

Igen, ehhez figyelni kell. Észrevenni. Aztán lepötyögni, mindez idő és energia.

És itt nem állunk meg. Esténként, arra kérlek, a naplódban foglald össze, milyen visszaolvasni a napi jegyzeteket. Melyik bántásról mi jut eszedbe? Milyen érzéseket keltenek ezek benned? Esetleg valakinek a hangján szólnak ezek a bántó mondatok, vagy nem tudod őket személyhez kötni? Akár tudod valakihez kötni ezeket a mondatokat, akár nem, mindenképp érdemes ezt a gyakorlatot folytatni, mert mindkét esetben rálátást hoz a belső monológodra.

Melyről persze tudsz – de teljesen más tudni egy homályosan duruzsoló halmazról, mint konkrétumokkal szembesülni.

Mi kell a változáshoz?

Az önismeret szó már rég elinflálódott, ennél jobban csak a boldogságkeresés használódott el, miközben sokszor sem az önismeret, sem a boldogságkeresés fogalmakat nem értjük és nem használjuk megfelelően.

Mert az a helyzet, hogy csak önmagunk ismerete nem elég. Tudom, ezzel a rossz hírrel várhattam volna még egy kicsit.

Sok kliensem rengeteg önismereti könyv elolvasása után érkezik hozzám a felismeréssel, hogy akármennyi könyvet elolvas, akármennyi terápiás folyamatban vesz részt, kívülről-belülről ismeri önmagát, a működését, az elakadásait, a sémáit, még sincs jól. Komolyan, néha olyan önelemzésekkel állnak meg előttem emberek, hogy nincs az a klinikai szakpszichológus, amelyik ne nyalná meg mind a tíz ujját.

Ott az az óriási tudásanyag, de akkor miért nem vagyok jobban? Mit nem tudok még magamról, mit kellene még elolvasnom, hova kellene még beiratkoznom, kinek az előadását kellene még meghallgatnom?

Mert azt gondoljuk, hogy a tudás a megoldás. Mert ha intellektualizálunk, akkor azonnal biztonságban érezzük magunkat. Legalábbis egy pillanatra.

És ez valóban szerves része az utunknak, de ha csak ez van, az érzések felismerése, beazonosítása és ami a legfontosabb, az érzéseink átélése nélkül, szóval ha csak kognitív síkon mozgunk, az sajnos önbecsapás.

Elképesztően értékes emberek önbecsülés nélkül – ha néhány szóban akarom megfogalmazni azt, amit magam körül látok, legyenek azok a klienseim vagy a tágabb környezetem.

Persze lehet, hogy nem csinálják elég jól – mit kell itt értetlenkedni? Oké, elfogadom, ha így van, de melyik ponton bukik el a folyamat?

Amikor fáj, visszafordulunk? Vagy el sem jutunk addig a pontig, hogy fájjon?

Hamarabb várjuk a változást, mint az jönni tudna? Gyors megoldásokat keresünk?

Vagy jön a változás lassan, de akkorák az elvárásaink, hogy észre sem vesszük? Vagy nem is ilyen változást akartunk?

Az a baj, hogy itt van előttünk a bőség soha nem látott zavara, ami egyben korunk paradoxona is, a választás paradoxona. Ez a kifejezés amúgy Barry Schwartz nevéhez fűződik, aki egy egész könyvet írt arról, mennyire megkeseríti életünket a bőség zavara, miközben azt gondoljuk, minél több lehetőség sorakozik előttünk, annál boldogabb életet élhetünk.

Aztán egyszer csak eljön a pillanat, mikor már nagyon idegesít, hogy nem jó a tükörbe nézni. Elhatározod, hogy ezen változtatni fogsz, megvásárolod az összes otthoni edzéshez szükséges eszközt, aztán elkezdesz videókat nézni, podcasteket hallgatni, cikkeket olvasni. Nem viccelődsz, mert most itt van végre Az Elhatározás, beleásod magad a szakirodalomba is, és már látod magad előtt, ha eléggé pro leszel a témában, és csodaátalakuláson is átesel majd, szentelsz ennek egy instaoldalt, és mindenkivel megosztod A Titkot.

Ami még gőzöd sincs, hogy micsoda, de addigra majd megfejted.

Amikor a testünkről van szó, esélyes, hogy kis idő után ez a nagy lendület alábbhagy, és a jógamatrac a sarokban porosodik.

Amikor a lelkünkről van szó, nehezebben ismerjük be, hogy elvesztettük a lelkesedésünket. Inkább elhitetjük magunkkal, hogy haladunk, fejlődünk. Mivel folyton információt gyűjtünk, úgy tűnik, hogy dolgozunk a problémán. Okosnak is érezzük magunkat, mert már rengeteget tudunk a témáról, lassan kiselőadást tarthatunk például a sémakémiáról, mert az most még épp divatos. Csinálásban vagyunk, ránk aztán senki ne mondja, hogy nem akarjuk ezt megoldani, mi nem vagyunk olyanok, mint a többi lúzer.

Így válhatunk self-help junkie-vá, az önismereti módszerek turistájává. Belegabalyodunk a csinálásba, és meggyőződésünkké válik, hogy ezzel segítünk magunkon, miközben magunkra már valójában nem is figyelünk.

Ha lenne szupererőm, akkor itt most találnál egy QR-kódot, amire csak rá kéne klikkelned, néhány termékmintát adna önismereti módszerekből, hogy kedvedre válogass. Mert tudom, hogy nehéz úgy bevállalni az esetlegesen fájdalmas folyamatot, hogy gőzöd sincs, melyik módszer a legmegfelelőbb, illetve azt sem tudhatod előre, hogy mi lesz az eredmény.

Nagyon nehéz úgy áldozni egy módszerre, hogy csak közben fog kiderülni, arra volt-e pont szükséged. És az a mindenki által emlegetett, az önismeret által hozott jó mégis milyen, ha addig soha nem találkoztál vele? Ha megváltoztat, mert ezt mondják, akkor mi lesz a mostani életeddel?