VASS VIRÁG

AZ ÖRÖKKÉ
RÖVID
TÖRTÉNETE

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Szóló

© Vass Virág, 2018, 2025

© Open Books, 2025

Borítókép © Fortepan / Főfotó

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-588-5

…fikciót olvasni annyit tesz, hogy játszunk egy játékot,
s ezáltal értelmet adunk annak a rengeteg dolognak,
ami a létező világban történt, történik vagy történni fog.

UMBERTO ECO: Hat séta a fikció erdejében

A szabadság belül, az egyénben van –
az ember lehet rab, bárhol él is.

FEKETE KLÁRA manöken nyilatkozata
a Daily Mailnek 1973-ban

PROLÓGUS

New York, Soho

1984. december

A fény felé fordítottam az arcomat, mintha azt mondanám: „Tessék, nézz meg jól! A szemem könnyes, az ajkam elnyílik, tudom, gyönyörű vagyok. Nézz csak meg figyelmesen, ne siess.” Nyugodtan álltam a vaku villanásában, mint modell a festő előtt, szótlanul, készségesen.

Scavullo megnézett magának. Hunyorgott, mint aki idáig homályban élt itt, a műteremben, és most egyszerre a fénybe bámul.

– Va bene…

Nem láttam az arcát, a szeme helyén a kis fekete doboz villant, mintha minden egyes kattintásnál rám kacsintana.

– Brava bambina! Brava bellissima!

A testem már nem hozzám tartozott, automatikusan működésbe lépett az izom memóriája, mintha százmillió éve pózoltam volna így. Éreztem, hogy a szívem a végtagjaimba szivattyúzza a vért, elmémben lányok fotói sorjáznak, mint valami diafilm. Lányok az Ez a Divatból, plakátokról, Twiggy geometrikus mintás miniszoknyában, Gia fehér férfiingben, Patz Dóri egy lépcsőn elnyúlva, Pataki Ági bikiniben, Sütő Enikő farmerban, Linda Evangelista Chanelban, katalóguslány a parton ugrálva, szikrázó mosollyal. Használtam a pózaikat, az önbizalmukat. Nem is az én testem mozdult, hanem azoké a lányoké, akiket órákon át tanulmányoztam a divatlapokban.

Már hosszú évek óta álarcot viseltem, műszempillából, sminkből, rajzolt vonalakból. Minden vonal összhangban volt a másik vonallal. Ennyi a szépség.

Szív alakú arc, zöld szem – az a fajta zöld, amelyikbe hol szürke, hol kék vegyül. Hosszúkás, fehér kéz. Százhúsz centiméteres láb. Ezt tudtam felmutatni előlépve a tömegből, a névtelenségből, ez volt bennem a rendkívüli. Nyugodtan álltam, és tűrtem, hogy nézzenek a New York-i műteremben. Nem engem néztek. Nem rólam volt szó.

Az a Kardos Sára, aki a kaposvári tiszti lakótelepről elindult, csak távolról emlékeztetett arra a Sarah-ra, aki most itt állt a kamera előtt. Tündérmesébe illő átváltozás ez. Néhány év leforgása alatt a lány, aki sohasem nevetett, és mindenből gondot csinált, a szó szoros értelmében kivetkőzött magából, lelke lehullott a padlóra, és előlépett az új, laza manöken, aki kihívóan méregeti a világot.

Ötven kilogramm elsőrendű hús. Túlságosan későn értettem meg, hogy nemcsak a testet kívánják, amely ilyen nyakatekert helyzetben kelleti magát, hanem azt is, ami a test mögött van: a sorsát, az érzéseit, a titkait.

– Bella, bellissima, bloody hell, look at me…

Szinte vártam, mikor kapják le a pillanatot, amikor a szépség, ez a törékeny, zománcszerű valami darabokra hullik, mert megtört bennem az a lelki, jellembeli szívós akarat, amely a vasfüggöny mögül ebbe a New York-i stúdióba repített, és amelynek a külső szépség csak a következménye volt.

„Fura”, mondják majd, és vállat vonnak, „hogy megcsúnyult”.

1. FEJEZET

Kaposvár

1969

– Pipiskedsz má’ – kapta ki a kezemből apám a zsebtükröt. – Aztán hallgassam, milyen abnormálisan szép ez a gyerek…

A tükröt Zsiga bától kaptam. A hátoldalát Joanne Woodward stencilezett képe díszítette a Hosszú, forró nyárból. Zsiga bá szőke bajsza csiklandozta az arcomat, valahányszor betoppant, és a magasba emelt. Mindig hozott ajándékot: katicás hajgumit, kakas formájú nyalókát, Sicc könyveket. Apám tisztára bepipult Zsiga bá ajándékaitól. Joanne Woodward a hirtelen mozdulattól pördült egyet, lélegzet-visszafojtva figyeltem, ahogy inog, majd egy szeszélyes szlalom után az előszoba kövére esik, és ripityára törik.

Hét évig nem megyek férjhez, döbbentem rá elborzadva.

Sok bajod lesz még a nyápic, arisztokratikus külsődből, jósolta apám, és a jóslata fényesen beigazolódott. Piszkáltak az iskolában, irritáltam a tanárokat, a bátyám azt mondta, olyan vagyok, mint egy dühös, gágogó liba. Csupa nyak, csupa láb. A FIÚ – így emlegették a bátyámat elragadtatottan a családtagok. Sértődött és tanácstalan magányban éltem a bátyám mellett, mellőzöttségemet szolgálatkész félreállással igyekeztem világosabbá tenni. Elmosogattam a bátyus helyett is, pucoltam a cipőjét, a zsebpénzemből Népsportot vásároltam, és jó fej hugiként otthon átnyújtottam apámnak és a bátyusnak.

Anyám is mindig kéznél volt, tökéletesen és puhán, akár egy régi párna. Jénai edényekkel zörgött, evőeszközökkel csörömpölt, olaj sercegett, miközben én megpróbáltam tanulni. A nappali szekrénysorába simuló Orion tévé kékre festette a kisszoba és a nagyszoba közti üvegajtót. Hátamat a falnak vetve, térdemet átölelve próbáltam a görög katonaállamokra koncentrálni, de nem tudtam elszakadni a „Válogatott Magánügyek” rovattól, amelyet a spirálfüzetbe rejtve olvasgattam. Abból sokkal hasznosabb dolgokat lehetett tanulni.

Egy nő például arról írt, hogy mindennap hatkor kel, hogy hétre a bölcsődébe vigye a gyerekét, lázmérőzve, átöltöztetve beadja a gondozónőknek. Fél nyolckor lenyomja a blokkolóórát, felveszi a munkát, négyre rohan a gyerekért, eltolja babakocsival a közértbe, hazarohan főzni, rendbe tenni a lakást, miközben a férje sörözik a tévé előtt.

Az újságíró óva intette a levélírót a panaszkodástól, inkább bölcs asszonyi belátásra biztatta. Felhívta a fiatalasszony figyelmét arra, hogy a modern háztartási gépekkel nyert plusz időt akár az otthonosság és a családi harmónia megteremtésére is fordíthatja.

Lábujjaimat belemélyesztettem az ágyneműbe. Amióta az eszemet tudtam, bármit megtettem volna azért, hogy segítsek anyának. Anyuka zárkózott, magát emésztő, de érdeklődő természet volt, világcsavargó, aki képeslapokat, Panoráma útikönyveket gyűjtött, és aki lassan, észrevétlenül süppedt bele a lakótelep ernyedt életébe. Vasárnap délutánonként az erkélyen ült, kezében cigaretta, az ölében háború előtti regényfüzet és egy bédekker. Odavetett mondataiból megértettem, hogy gyerekkorában Rómába, Bécsbe vágyakozni egészen természetes gondolat volt neki.

Anyukát nem lehetett nem szeretni. Ez csak apámnak sikerült, ilyen csodákra csupán egy katonaházasság volt képes.

Pár éve véletlenül megláttam anyut öltözés közben, és észrevettem, hogy rongyos a bugyija. A saját, Aranypókban vásárolt, takaros lánykafehérneműimre gondoltam, düh és rémület kúszott felfelé a torkomon. Az én gyönyörű anyukám rongyos fehérneműben jár!

Amikor szóvá tettem neki a bugyit, úgy beszélt, mintha maga Isten rendelte volna el, hogy az Aranypókban kizárólag lánykáknak és fiatal nőknek árusítsanak fehérneműt, anyáknak nem. A Füredi laktanyában egyébként is gyakran hivatkoztak a Teremtő terveire.

– Élni kell, Sárikám, el kell viselni az életet, és kész.

Belekapaszkodtam ebbe az igazságba, úgy ragaszkodtam hozzá, mintha ez volna az utolsó logikus gondolat egy agyament világban.

Szinte fizikai fájdalommal járt reggelenként belépni a tej-, izzadság- és vizeletszagú iskolába, végigmenni a fémszekrények között a folyosón, beslisszanni Kiki mellé az ablak felőli padsor harmadik padjába.

Harminchat lány szorongott a padokban álmosan, egymás elől szívtuk el az oxigént, mintha minden szippantásért versenyezni kellett volna.

– Ma van a, ma van… – súgta Kiki csillogó szemmel, várva, hogyan reagálok rá, én pedig a Mindenre Elszánt Lányt kezdtem alakítani.

Mit tudtunk mi az életről? Annyit biztosan, hogy vannak a lázadók, és lázadónak lenni jó dolog, aztán él körülöttünk valami homályos, szánalomra méltó emberiség, a Mancikák, a megalkuvó lelkek, akik alkalmazkodó beleegyezéssel élik majd anyáink életét, és akik mindezt egészen rendben valónak találják.

A sulinkba járó csaknem hatszáz lány többféle klikkben élt egymás mellett, tartozni kellett valahová. Abban biztos voltam, hogy sehogy sem illek bele a nagy, közös Mancika-táborba, de abban már nem voltam biztos, hogy nekem a lázadók sorait kell erősítenem. Sohasem tartoztam a nyájhoz, ugyanakkor nehezemre esett kilógni. A sorsom mégis itt dőlt el, ennek az iskolának az öltözőszekrényei között: a szabályos többség helyett a maguk útját járók közé sodródtam.

Valamennyi kétségbeesett kísérletem közül a daueres lázadásra emlékszem a legtisztábban. Kiki cserepes és véresre harapdált szája izgatottan suttogta, hogy én leszek az első dauerolt hajú lány a suliban.

Kipakoltam a tolltartómat, a füzetek úgy terültek szét a padomon, mint egy kártyapakli lapjai. Láttam bennük a jövőt, láttam, hogy mint apám mondta: „nem fogom jól végezni”. Nem fogok sárgásbarna műbőr retiküllel, kartonruhában járni, kényelmes félcipőben, mint a mosolytalan és vigasztalan osztályfőnökünk, Márti néni vagy anyám kolléganői, akik plafonról lelógatható virágtartót makraméztak, vasárnap délután süteményt sütöttek, és hétfőn vittek egy kis kóstolót a kollektívának, hogy legyen mit csipegetni, míg kitárgyalják a fél város ügyes-bajos dolgait. A saját ügyes-bajos dolgaikról mélyen hallgattak.

A Mancik az osztályban mintha ennek az életnek az előszobájában toporogtak volna, alig várták, hogy valaki beengedje őket. Tartották velem szemben a három lépés távolságot, talán mert képtelen voltam beleélni magamat az ábrándjaikba, de lehet, hogy csak azért, mert nem ismertek olyan nagyon.

Ez volt a negyedik iskola, ahová beírattak. Valahányszor új suliba kerültem, kétségbeesetten igyekeztem megértetni magam, mintha idegen országban járnék. Sokat mosolyogtam, hogy kompenzáljam valahogy az arcberendezésemet, de ez ritkán jött be.

Délutánonként a füzeteim felett kínlódva olykor azon kaptam magam, hogy külföldiül beszélgetek, angol slágereket utánozva. Jejejee…

Az osztálytársnőim nem halandzsáztak, a fiúikról dumáltak, olcsó, egyszerű, laktató egytálételeket tanultak főzni, és abban reménykedtek, hogy megkérik a kezüket, ha egy-két napot késik a mensi.

Kiki volt az egyetlen, akivel értettük egymást. Tudta, hogy az apámat két-három évenként másik városba vezénylik, és olyankor anya meg mi, gyerekek otthagyunk csapot-papot. Tudott arról, hogy a legutóbbi költözés előtt a Völgyesi Fecó megcsókolt, de azóta nem válaszol a leveleimre. De az is lehet, hogy írt, csak apám elkobozta. Vagy az állambiztonság. Arról is tudott, hogy minket figyelnek, valószínűleg ennek köszönhettem, hogy a lázadók közé sorolt.

Kiki szerint minden nő az apámról pusmogott a városban.

– Miért? Mit beszélnek róla?

– Mindenfélét. – Gondterhelten ráncolta a homlokát. – Hogy nőkkel cicázik.

Szegény kis gágogó libák, gondoltam. Nem tudják, milyen fontos és titkos dolgokkal van az apám megbízva. Muszáj neki minél több emberrel – nyilván nőkkel is – tárgyalnia. Megmondtam Kikinek, hogy nem árulhatok el semmit az apámról, érje be annyival, hogy katonatiszt, és az, hogy miért találkozik idegen nőkkel, szigorúan bizalmas.

Ez a hátam mögötti pusmogás csak erősítette bennem a visszatérő érzést, hogy menthetetlenül és végérvényesen idegen vagyok, és nyugtalanító.

A tábla felett a Magyar Népköztársaság címerét bámultam. Márti néni a Taigetoszról magyarázott, én idegesen pödörgettem egy éve növesztett hajamat. Sosem érdekeltek különösebben a lányos dolgok. Apám és bátyus megvetette a lányok hajlakkfelhőben, pörgős szoknyában forgó világát.

Nem sokkal a tizennegyedik születésnapom és a ’69-es nagy hóvihar után valamiért mégis fellázadtam az úszófrizura ellen. Nem akartam, hogy apám elrángasson aznap délután a laktanya fodrászához, és a bátyáméval tökéletesen megegyező frizurát vágasson. Ezt reggel iskolába menet be is jelentettem a családnak.

– Úgy akarsz kinézni, mint valami hippi? – nézett rám apám, miközben iskolatáskánkkal és a nyakunkba akasztott kulccsal felsorakoztunk az előszobában.

– Csak kicsit hagyjuk hosszabbra… – könyörögtem.

– Miért nem jó neked a sportos frizura?

– Á.

– Mi az, hogy á? Á, apám nem ért hozzá? Á, apám egy vén fasz?

– Egyszerűen nem tetszik. A lányok a suliban…

– Nem tetszik? – vonta fel a szemöldökét – Mi vagy te? Filmcsillag? Én megmondom, mi vagy. Iskolás lány vagy. Szemedbe lóg a hajad.

Meglepő módon anyám közbeszólt:

– Hagyd, Pista! Bakfis…

– Bakfitty! Nekem nem fog itt serdülni!

Próbáltam elmagyarázni, hogy úszófrizurával nem tudok szeptemberben középiskolába menni, mert akit az elején bénának könyvelnek el, az négy éven át az is marad. Végre egy suli, ahol hozzám hasonlóan mindenki újonc volt. Nem akartam elszúrni.

Anyám felemelte az államat.

– Nézd… milyen szép kis arca van!

– Tömöd a fejét a hülyeségekkel! – Apám krákogni kezdett. – Inkább tanuljon. Ha nem tanul, semmi nem lesz belőle. Nézz rá, elöl deszka, hátul léc… Sovány, mint a partvis. Te meg mórikálásra neveled. Arra nem gondolsz, ki fogja elvenni?

A vállamat vonogattam, próbáltam szenvtelen maradni, de éreztem, hogy az arcomon két vörös folt jelenik meg.

– Na. Ne bőgj itt nekem – mormogta apám megenyhülve. – Gombafejet akarsz? Mint egy huligán?

A tornazsákom zsinórjával játszottam.

– Nem. Csak olyat, mint egy lány.

– Ne akarj te olyan nagyon lány lenni – dünnyögte –, nem olyan jó az…

Azért aznap nem cipelt el a fodrászhoz, és a hajam hétről hétre rémesebben állt. Próbálkoztam gumis hajpánttal, szorította a fejemet. Újabb néhány hét elteltével már össze tudtam fogni egy apró copfba, de ha kiengedtem, iszonyúan festettem. Így érkeztem meg a középiskolába. Lánynak néztem ki. Ronda lánynak. Arra gondoltam, ha picit hullámosabb lenne, jobban mutatna.

A mi városunkban iskolás lány nem daueroltatta a haját. De befészkelte magát a fejembe a gondolat. Nem erős göndörségre gondoltam, csak hogy dúsabb legyen. Anyukánál próbálkoztam. Az illatszerboltban árultak dauervizet, ő is magának dauerolt otthon.

Anyám nem hördült fel, nem kapott a szívéhez, hüvelyk- és mutatóujja közé csippentett egy hajtincset, aztán azt dünnyögte:

– Nem is tudom… Házilagos dauerral nem kísérleteznék.

Másnap azzal a hírrel fogadott, hogy a szomszédasszony szerint a sétálóutcán, az épülő Centrum melletti szövetkezeti fodrászatba jött egy új fodrász, a Lali. Azt beszélik, Pestről költözött a városba, huligán vagy buzi.

Azonnal rávágtam, hogy Lalihoz akarok menni.

– Mit szól majd az apád… – csóválta a fejét anyám vigyorogva. Mindig kapható volt a cselszövésekre. Nem rossz ember ő, mentegette ilyenkor apámat és magát is, csak megvannak a maga korlátai.

– Majd azt mondjuk, te csináltad! – ajánlottam.

Végül azt találtuk ki, hogy péntek délután a zánkai úttörőtábor javára szervezett mozgalmi munkára utazom Budapestre, a BHG gyárba az őrssel. Ezt a programot apám már csak azért sem vétózhatta meg, mert maga is a nevelés fő sarokkövének tartotta, hogy a fiatalok belelássanak a termelő munkába, azt harsogta a kiskatonáinak is, hogy a szocialista állam alapköve a termelő munka. Egy szava sem lehetett, mintamókus voltam.

A szemüvegem bepárásodott, ahogy az esős utcáról az apró alagsori üzletbe léptem. Nem tudtam megítélni, hogy a fodrász is látja-e, mindenesetre elszántan hadarni kezdtem az előre begyakorolt mondókámat. Lali alacsony srác volt, karikás szemmel. A szövetkezet egyetlen férfi fodrásza. Úgy beszélt velem, mint egy felnőttel. Ez nagyon tetszett.

– Dauert szeretnék csináltatni.

Rám emelte a tekintetét, és alaposan megnézett magának.

– Dauert?

Attól féltem, hogy túlságosan fiatalnak tart.

– Gimis vagyok – mondtam gyorsan. Szakközepes, de ez a dauer szempontjából tök mindegy volt.

– Az lehet, kispajtás, de attól még rémesen fog állni neked a dauer.

– Gondolod?

– Tudom.

– Nem baj – szegtem fel a fejem.

Lali biccentett, leültetett a mosdótálhoz, a nyakam köré terített egy viaszosvászon kendőt, és fütyörészve mosni kezdte a hajamat. Egy pillanatra megállt a keze, levette és egy törülköző csücskével megtörölte a szemüvegemet.

– Azt a cirádás mindenit. A csutakfrizura meg szemüveg nélkül micsoda arcod van neked!

Nem voltam benne biztos, hogy ezt hogy érti. Micsoda arc! De a hangsúlya miatt rávigyorogtam a tükörben.

A dauerolásból két dolog maradt meg az emlékezetemben.

Egyrészt a dauervíz illata, amit mindenki szörnyűnek talált, de nekem nagyon tetszett. Mélyeket szippantottam, le is tüdőztem. Másrészt, hogy a dauer valóban rémesen áll nekem.

Egyáltalán nem lettem szebb tőle. Inkább kifejezetten rondább.

Amikor végzett, Lali hátralépett, lebiggyesztette a száját, felvonta a szemöldökét, és azt mondta:

– Tessék, a dauered!

Otthon kétségbeesetten próbáltam eltüntetni, de a hajam egyre rackásabb, sprődebb lett. Végül visszaslattyogtam Lalihoz. Azt mondta, rittyent nekem egy jó kis frizurát, ha elmegyek vele fodrászversenyre modellnek.

A Mancikák a suliban minden bemutató után összesúgtak a hátam mögött. Lali újabb és újabb frizkókat eszelt ki nekem.

Miközben hajlongott ide-oda, és tudja a bánat, miféle technikával csattogtatta az ollóját, egyre csak duruzsolt a fülembe.

– Cukorfalat, nem akarod végre megmutatni magad a világnak?

– Mire gondolsz, édes Lalim? – búgtam a búrák alatt ülő hölgyek stílusában.

– Nem is tudom, csillagbogár. Be tudnálak vinni a ruhagyárba.

– Arra gondolsz, hogy hasíthatnék a futószalag mellett?

Lali elkapta a tekintetemet a tükörben.

– Arról beszélek, hogy manöken lehetnél.

A suliban colosnak csúfoltak, és még mindig növésben voltam. Kétségbeejtően túlnőttem a százhetven centit, aztán a százhetvenötöt is. Madárfej, hosszú végtagok, a mellem eltűnt a ruhákban a széles vállam miatt.

– Nem igazán. Nem – feleltem.

Lali felvonta a szemöldökét, és feltupírozta a hajamat.

2. FEJEZET

Budapest

1970

„Hit the road Jack” – nyomta Ray Charles a táskarádióból, az Ikarusz hátsó sora pedig ritmusra riszált. Az osztálykirándulásra minden év május második hétvégéjén került sor, csütörtök és szombat között. Ottalvós volt. Az egész suli zsezsegett, csupa lány, akit felvisznek a fővárosba három napra. A legjobban várt rész a szabadprogram és a Váci utca volt!

Az Ikarusz ablakához lapítottam az orromat, a nap megvilágította az autóút mellett felbukkanó panelházakat és a félig megépült autópálya közepén nyújtózkodó Osztapenko-szobrot.

– Ez a hely az, ahol az utat kettéosztja Penkó… – dúdolta a szomszéd ülésen Kiki. – Voltál már?

– Aha. Hol?

– Hát Pesten.

– Naná – vágtam rá habozás nélkül. – Úristen! A Váci utcába járunk vásárolni.

Kiki megdörzsölte az arcát, bőre felgyűrődött a szeme alá.

– Be kéne jutni egy házibuliba. Mármint… egy pesti buliba. Azt mondják, elég végigsétálni a belvárosban, megvannak a HELYEK, amelyeket érinteni kell. Ott találkoznak. Aztán tudod… improvizálunk.

Nem tűnt túl hihetőnek, hogy ilyen egyszerű bekerülni a pesti körforgásba.

– Pedig sanszos, hogy meghívnak… – erősködött Kiki. – Mindig van valakinél buli. Művészek, seftesek, butikosok, alternatívok… ilyen belvárosi kavar… Meg a digók – kinézett az ablakon, de nem a suhanó tájat bámulta, hanem beleborzolt magasra tupírozott tollazatába – hozzák-viszik a híreket a Váci utcába a bulikról. Bárki beállíthat.

– Csak úgy ismeretlenül?

– Ja. Elég gáz, nem?

Kétértelműen mosolygott, holott semmi oka nem volt rá.

Ahogy bekanyarodtunk a buszpályaudvarra, és lekászálódtunk a buszról, megcsapott a Pest-szag. Durván idegen, hangos és valószerűtlen volt minden, mintha egy filmhíradó jelenetébe csöppentünk volna.

– Micsoda nyüzsi… – nézett körbe Kiki hunyorogva, aztán kiélesedett a tekintete. – Te mit veszel fel?

– Hogyhogy?

– Hát… átöltözöl, nem?

A trapézfarmer és a narancssárga-királykék blúz, amelyet anyuka varrt a kirándulásra, tökéletes összeállításnak tűnt.

– Ööö… van nálam egy széldzseki. Mármint… Jesszus, basszus…

Életemben először járok Pesten! Csehszlovák széldzsekiben akarok végigmenni a Váci utcán.

Kiki beterelt a húgyszagú vécébe. Némi tűnődés után kirángatta a blúzomat, ügyes csomóba kötötte a derekamon, aztán előkapta a virágos neszesszerét.

– Hunyd le! – Gyakorlott mozdulatokkal húzta ki remegő szemhéjamat. – Micsoda gitárcsípőd van neked…

Futó pillantást vetettem a horpadt fémtükörbe. Azta. Csini.

A Nemzeti Múzeum kertjében Lívia néni rekedt, éles pedagógushangján ismertette a délutáni szabadprogram részleteit, kiosztotta a villamosjegyeket, elmagyarázta, hogy egy megállóra van a Kossuth Lajos utca, a Váci utca meg a Duna-part.

A lányok csivitelve széledtek szét. A csajok imádnak beszélni, én sosem voltam bőbeszédű. Belső monológokat folytattam, de a szavak valahogy ritkán értek el a számig.

Szándékosan lemaradtunk a csoporttól, Kiki egymaga kitett egy iskoláslány-csoportot, percenként felvisított: Erzsébet híd! Jégbüfé! Odass! Odass! A legkisebb kirakat is elbűvölte.

Kifogástalan kinézetű, elegáns lányok rajzottak ki egy fodrászatból, hajlakkcsíkot húzva maguk után. Alaposan megfigyeltem a járdán kopogó cipőjük sarkát, ruhájuk A vonalát, a klipszet a fülükben. Az volt az érzésem, én is közéjük tartozom, csak éppen sok időt töltök másutt. És hogy a blúzom, amelyet anyuka direkt a pesti kirándulásra varrt, rettentően divatjamúlt.

Kiki annál nagyobb feltűnést keltett. Egy kapualjban lekapta a nadrágját: „nini, a mini”, a tunikája épphogy takarta a bugyiját. Tupírozott hajával, műszempillájával húsznak is kinézett. A férfiak megfordultak utána. Kiki-módra végigügetett a Kígyó utcán, úgy indult a Belváros szívébe, mintha fontos küldetést teljesítene.

Végül is tényleg küldetést teljesített. El akarta érni, hogy egy órán belül meghívják egy házibuliba. Elszántan kopogott fél méterrel előttem a sarkaival, nem mutatta jelét tétovázásnak.

Ijedten és csodálkozva bámultam utána.

Az azbesztszínű utcákon, a barnásszürke házak, kékesszürke Trabantok, Wartburgok füstje között fénylő homlokkal, ingujjban hömpölyögtek a pestiek. Csak az IBUSZ előtt álldogált egy csoport szimatszatyorral, földet söprő, köpenyszerű nagykabátban cigarettáztak a hőségben.

– Csövesek – jelentette Kiki –, várják a digókat. A digók jóképűek, jó cipő, jó ruha, ápoltak… Guszták, na. Ezért balhéznak velük. – Pásztázni kezdte a Váci utca két oldalát. – Ott a Muskátli!

– Á – feleltem.

Mi mást mondhattam volna?

Lali sokat sztorizott a Muskátli-körről, valamiért fontos csoport volt, zseniális és totál tehetségtelen művészek, diákok, megvilágosodottak, újbalos értelmiségiek, mind ott lógtak. Egy presszó a város kellős közepén, Lali szerint kihagyhatatlan. „Maga a Tudományos Akadémia, csajozóhely, az avantgárd és a politikai ellenállás gyülekezőpontja.”

Ránézésre nem sokban különbözött a kaposvári presszóktól, leszámítva, hogy több hosszú hajú fiút láttam görnyedni a parányi asztalok felett. A kiszűrődő zsivaj átfutott rajtam, végig a gerincemen, megmagyarázhatatlan módon vonzott valami befelé, talán a politikai ellenállás, talán egy előérzet, talán az avantgárd… Nem, biztosan nem az avantgárd.

– Be akarsz menni? – Kiki vicces hangon tette fel a kérdést, hogy mutassa, mennyire értelmetlen dolog. Csak nevezetességként akarta bemutatni a Muskátlit, egyébként nem érdekelte. Sem a Caola rúzs, sem a digók.

– Csak öt percre! – suttogtam, miközben még mindig befelé bámultam.

Kiki ideges pillantást vetett rám.

– Minek? Tele huligánokkal meg besúgókkal. Egymást skubizzák…

Ez a hír csak még jobban felcsigázott.

– Na… menjünk már be! – fűztem Kikit. – Csak egy Bambira.

Kiki tehetetlenül sóhajtott. Látszott, milyen nehezére esik elvesztegetni a Muskátlira az értékes idejét.

Mellettünk a sarokasztalnál arcát a kezére hajtva egy férfi aludt békésen. Láthatóan nem zavarta a ricsaj. Megbabonázva néztem ezt a mozdulatlanságot. Lali szerint a Muskátli már Rejtőnek is a kedvenc helye volt, meg Pilinszky járt oda, de a legtöbbet egy Csengery utcai fodrászcsajról mesélt, akivel egy évfolyamon végzett az Állami Fodrászat tanulójaként, és akiből egyetlen varázsos este a Muskátliban performance-művészt varázsolt. Meztelenre vetkőzött, betekerte magát egy piros-fehér-zöld zászlóba, kiszaladt az utcára, és azt kiabálta: „Én nem vagyok tér, csak idő.”

Kiki nekiállt áttekinteni az alig hat pontból álló étlapot: Kecskeméti barackpálinka 14,30 Ft. Cseresznyepálinka 10,70, Bambi 2,20, Csokirolád, 2,80, Opera desszert 3,30, Habroló 1,30. Ajakbiggyesztve rendelt két Bambit meg két habrolót, közben a tekintete az ajtón át a nyüzsgő Váci utcát pásztázta.

– Mehetnénk digókat nézni az Annába – dünnyögte ide-oda cikázó tekintettel. – Seperc alatt hivatalosak lennénk egy buliba…

Hunyorogva néztem körül a félhomályban. A tekintetem megállapodott egy fényképeket nézegető társaságon. Négy fiú, két lány.

Az egyik fickó egy pillanatra felnézett. Volt valami a tekintetében, az álla vonalában. Ívelt szája sarkából cigi lógott. Ahogy szívta a staubot, arcán gödröcskék jelentek meg. Szinte láttam magam előtt elkényeztetett, hosszú szempillájú kisfiúként.

A haja a szemébe hullott, nem mosolygott, nem biccentett, csak hosszan, érdeklődve fürkészett. Arcában szinte csak a hatalmas szeme égett, de körülötte a karikák fáradtságról árulkodtak. Magam is meglepődtem, mennyire szeretném magamon tartani a pillantását.

És akkor a fiú váratlanul elmosolyodott. Ebben a mosolyban még csak árnyéka sem volt gúnynak, pimaszságnak; nagyvonalú mosoly volt, olyan lenyűgöző mosoly, hogy egy pillanatra a lélegzetem is elállt.

Kiki oldalba bökött.

– A pasas kilenc óránál téged bámul…

Bíztam benne, hogy a srác nem tud szájról olvasni. De lehet, hogy mégis tudott, mert a tekintete szórakozottan tovasiklott, súgott valamit a szomszédjának, és akkor a társaság, mintegy vezényszóra, kórusban felnevetett.

– Ühüm… akkor megyünk?

Magam is meglepődtem esdeklő hangomon. Váratlan menekülési kényszer fogott el, amely ki tudja, milyen mélységből bukkant elő. Égő füllel fizettem, és hagytam, hogy Kiki kirángasson a Muskátliból. Tudatában voltam minden mozdulatomnak, váll-, fej- és kartartásomnak, miközben a hátamban éreztem a fiú tekintetét. Tisztában voltam vele, hogy merev vagyok, és nehezen kapcsolódom be az ismeretlenek áramkörébe, ezt a KISZ-jellemzésembe is beleírták.

A Váci utca szürke díszletté silányult. A fülem lángolt, már nem is a kirakatokat néztem, hanem a koszos stukkókat, a barnás redőnyöket a magas ablakokon. Türelmetlenül és ingerlékenyen néztem körül, mintha csak arra várnék, hogy a srác utánam lohol, és valamelyik járókelő háta mögül felbukkan. Abszurd volt az egész, majdhogynem megalázó, hiszen alig pár másodpercre találkozott a pillantásunk. Két külön városban vagy inkább külön planétán éltünk, nem mintha izgatott volna…

Kihúztam magam, kifújtam a szemembe lógó frufrumat, az arcom hirtelen unottá vált. Az Anna teraszán ülő férfiak figyelték, ahogy elvonulok előttük, egykedvűen, világfájdalmas képpel.

Egy pasas sziszegni kezdett.

– Ilyen feszes kis segget életemben nem láttam!

Körbenéztem. Ez kétségkívül nekem szólt. Lefékeztem, és a pasasra bámultam, aki a tengerészkék és a bézs kifogástalan árnyalatait viselte, és egy ismert színész mellett üldögélt. Pár másodpercig farkasszemet néztünk, egyikünk sem pislogott.

– Csakhogy ez az én seggem.

Az Anna teraszán röhögés harsant.

– Ezt se nekem mondták! – nevetett a színész, akit megismertem a tévéből.

Kiki mosolyogva belém karolt.

– Jól sikerült a belépőd! – állapította meg. – Percek kérdése, és valaki fel fogja ajánlani, hogy menjünk velük bulizni.

És tényleg. A Vörösmarty téren ért minket utol a színész, a kezembe nyomta a címet: Majakovszkij utca 86., este tíztől.

A lakásban tök sötét volt, csak a szalagos magnó kékes fénye világított. A nappaliban, bár szélesre volt tárva az ablak, vágni lehetett a Sopianae-füstöt és az izzadságszagot. Az Illés Kéglidalába belecsilingelt a hatos villamos.

Hosszú hajú, horpadt mellű fiatalember nyitott ajtót, tetőtől talpig végigmért bennünket, majd a közelebbi meg a távolabbi ajtóra mutatott:

– Slozi. Konyha. Én most ropni fogom, a legnagyobb tisztelettel. Jösztök?

Kiki már el is tűnt a táncra kijelölt félhomályban.

Az előszobafogason lógó árva farmerdzseki fedezéke alól gyors terepszemlét tartottam.

Egy lány szendvicset falt, a szája fénylett a Piros Aranytól, egy szúrós szemű srác egy Cocteau-kötetet tolt boldog-boldogtalan orra alá, amit pult alól vett az Idegennyelvű Könyvesboltban.

A színész közelített felém a magnóból felcsendülő családalapító zene apropójából:

– Figyuzz, tinike…

Mielőtt magához húzhatott volna, bemenekültem a konyhába. Látványosan tanulmányozni kezdtem a konyhapulton sorakozó tálkákat: tepertő, körözött, krumpli- és franciasaláta, ropi, mogyi, vaníliás karika…

Kiki mellettem termett, elmart három vaníliás karikát, és dühösen odavetette:

– Nem tud igazán virblizni…

Azzal már el is tűnt. Épp hozzá akartam tenni, hogy te sem… amikor észrevettem. A zsíros deszkák mellett, a hűtőszekrénynek támaszkodva ott állt a srác. Magasabb volt, mint amire emlékeztem, sötétkék inget viselt, és egyáltalán nem tűnt meglepettnek, hogy ott lát. Hanyagul az ajtófélfának dőlt, és kajánul mosolygott.

A gerincemen remegés futott végig. Minden bátorságomat összeszedve visszamosolyogtam.

Eriknek hívták, grafikus volt. Lemezborítókat, plakátokat tervezett.

Megkérdezte, volna-e kedvem elmenni vele másnap egy előadásra a Bauhausról. Neki kötelező, és két jegye van.

Kell egyfajta vakmerőség ahhoz, hogy az ember meg se próbálja leplezni hirtelen támadt lelkesedését.

– Én is szeretek rajzolni – mondtam idiótán.

Dadogni kezdtem valami zavaros hülyeséget a képzőről meg a főiskoláról.

– Még kiskorú vagy? – szakított félbe.

Bevillant Lali arca, amikor a lelkemre kötötte, hogy nézzek át Budára, mert Cintula beindította a dj-zést… aztán legyintett. Ja, te még kiskorú vagy. És ettől úgy éreztem magam, mint egy frissen besorozott kiskatona apám laktanyájában. De azt is látnom kellett, hogy ez a fölényes srác mennyire felvillanyozódott a viszontlátástól.

Annyira azért csak nem lehetek kiskorú.

– Szóval… – forszírozta – főiskolára készülsz?

– Á, az apám szerint rajzolni hobbiból kell. A művészkedésből nem lehet… – Tekintetemet Erik szép ívű száján felejtettem, mert rájöttem, hogy ő történetesen éppen ezt teszi. Művészkedésből próbál megélni.

A szürkéskék szempár gunyorosan csillant.

– Megélni nem is. De az ember ne költsön napi két forint ötven fillérnél többet. Az minden lényegesre elég. Az igazán fontos dolgok nem dolgok.

Az igazán fontos dolgok nem dolgok – ismételtem magamban áhítattal.

Kiki szakított ki az igézetből.

– Képzeld – kiabálta túl a benti ricsajt –, Matteo elvisz minket az Alfa Romeójával!

A táskámat lóbálta az orrom előtt. Beindult, mint egy frissen felhúzott kakukkos óra. Ki nem hagyná, hogy egy digó fuvarozza!

Kétségbeesetten meredtem a grafikusra. Kétszer már találkoztunk. Harmadszor hogyan? Elkéri a címemet? Értem jön a szállásra? Nem tudtam semmit.

– Szombaton elutazunk, úgyhogy…

A fiú sápadtan állt a konyha félhomályában, mereven, már-már haptákban. Nem értettem. Neki is engedelmeskednie kellene ennek a titokzatos vonzásnak, kozmikus parancsnak!

Néhány bizonytalan lépést tettem Kiki után, és a füstös homályba meredtem. Megyek haza, élni, dolgozni, megöregedni.

Azért csipetnyi elégedettséggel láttam, hogy a grafikus, szája szegletében a cigarettával, akaratlanul is néhány lépést tesz utánam.