Dávid-Barrett Tamás

A PATRIARCHÁTUS
TERMÉSZETRAJZA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tamás Dávid-Barrett

Gendered Species, 2024

Copyright © Tamás Dávid-Barrett, 2024

Hungarian translation © Gyárfás Vera, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Gyárfás Vera

A kötetben szereplő ábrákat a szerző készítette.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Olvasószerkesztő Csémi Judit

Borítóterv Visnyai Zoltán

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-568-7

Tartalom

A szerző előszava a magyar kiadáshoz

Bevezetés

I. A gendernorma mint tudományos kérdés

II. Egyedi egyenlőtlenség

III. Rugalmasság

IV. Maggie kitüntetése

V. Honnan jövünk

VI. Női munka és férfimunka

VII. Az időjárás tehet mindenről

VIII. Vadászó-gyűjtögetőből gazdálkodó

IX. A szorgalmasok és a potyautasok

X. A matriarchátus

XI. Édes, drága cukorfalat

XII. Pacsirta, szarvasbika, ember

XIII. A gazda feleséget keres

XIV. Kleopátra tévedése

XV. Az eke a bűnös

XVI. A munka

XVII. A spórától a tízóraiig

XVIII. Hat tényező

XIX. A válasz

XX. Vissza az alapálláshoz

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások

Irodalom

Ábrák jegyzéke

Fiaimnak: Artúrnak és Leónak

Ez a könyv a fajunk társadalmi berendezkedésében szemünk láttára végbemenő gyökeres változásról szól. Remélem, hogy az alábbiakban kifejtett tudományos tények segítenek az átalakulás megértésében, és felkészítenek rá benneteket – és mindannyiunkat.

Szerető Papitok
Oxford, 2024. május

Szószedet

Patriarchátus (főnév): a férfiak uralta közjáték a világtörténelemben.

Matriokrácia (főnév): a nők és a férfiak kiegyensúlyozott hatalmi viszonya a demokráciában – némi nőuralmi beütéssel.

A szerző előszava a magyar kiadáshoz

Amikor először éltem angol nyelvterületen – ez 1995-ben volt, Cambridge-ben –, teljesen meglepett, hogy az angolban mennyire számít az egyes szám harmadik személyű személyes névmás női és férfi változata, vagyis a gender. Azóta immár majdnem 20 éve Oxfordban élő tudósként, valamint az emberi viselkedést tanulmányozó kutatóként világossá vált számomra, hogy nagyon nem mindegy, kinek és hogyan fejezzük ki a gondolatainkat.

Ezt a könyvet eredetileg angolul írtam, elsősorban azért, mert már két évtizede Angliában élek, az Oxfordi Egyetemen tanítok, és egy korábbi logopédiai nehézség miatt úgy döntöttünk akkori feleségemmel, gyermekeim édesanyjával, hogy egynyelvű családban neveljük a gyerekeinket. Épp ezért különös élmény számomra magyarul olvasni ezt a csodálatos fordítást. Köszönettel tartozom a fordítónak, a szerkesztőnek, akik hatalmas odaadással ültették át ezeket a gondolatokat és tudományos meglátásokat az anyanyelvemre.

Olvasás közben gyakran eszembe jut, hogy vajon ezek a tudományos belátások, amelyek számomra mély és fontos felismerések, másképpen születtek volna-e meg bennem, ha Magyarországon, magyarul írom meg ezt a könyvet. Talán a legfontosabb különbség abban rejlik, hogy amikor a nyelvben megjelenik a nemek közti különbségtétel – mint például az angolban –, akkor másképpen formáljuk meg az érveinket is.

Ez azért lényeges, mert bár közöttünk a nagy többség – mintegy 90 százalék – heteroszexuális nő vagy férfi, van egy kisebbség, amely homoszexuális, és egy még kisebb kisebbség, akik úgy érzik, nem a megfelelő nemű testben születtek. Tudományos szempontból ez számomra rendkívül érdekes. Miközben társadalmaink eltávolodnak a hagyományos patriarchális struktúráktól egy új, szabadabb rendszer felé, ezek a kérdések egyre fontosabbak és aktuálisabbak, sokkal inkább fókuszba kerülnek, mint akár a korábbi patriarchális társadalmakban vagy éppen a vadászó-gyűjtögető közösségekben.

Az angolban a „gender” kifejezés, amely magyarul „társadalmi nem”-ként jelenik meg, pontosan ezt a fogalmat írja le. Őszintén szólva – bár ezt nem nekem kellene megítélnem, hiszen nem Magyarországon élek – én nagyon nem szeretem ezt a magyar kifejezést. Nem azért, mert nem ír le valami fontosat, hanem mert amikor magyarul hallom, úgy érzem, mintha kést forgatnának bennem. Ugyanakkor mégis lényeges, mert pontosan leírja azt, hogy a társadalmi nem különbözik a biológiai nemtől. Természetesen tudom, hogy ez politikailag is érzékeny téma, de ettől még tudományos jelentősége is van.

Fajunkban – és ebben úgy tűnik, teljesen egyedülállóak vagyunk – a történeteink, közös tudásunk, világképünk nem egyetlen egyed sajátossága, hanem a közösségé. Éppen ez teszi lehetővé, hogy ne csak biológiai nemünk legyen, hanem egy önképünk is, amelynek része a nemünk. E könyv szerzője például egy nőket szerető férfi, egy heteroszexuális emberi hím. Számomra ez azt jelenti, hogy nemcsak biológiai értelemben vagyok férfi, hanem az önképem is ehhez igazodik: férfinak érzem magam, aki nőkhöz vonzódik. Soha nem vonzódtam még férfiakhoz, nem is vágytam soha arra, hogy megcsókoljak egy férfit, vagy hosszabban átöleljem. Nőkkel kapcsolatban viszont igen, méghozzá sokszor. Ez talán banális megállapításnak tűnik, de fontos, mert bár legtöbbünk számára egyértelműen egybeesik a társadalmi nemünk a biológiai nemünkkel, sok ember esetében ez a kettő szétválik. Nem divatból, hanem azért, mert számukra ez a valóság.

Angolul erről könnyebb beszélni, mert van külön szó a társadalmi nemre („gender”), míg magyarul ez a megkülönböztetés hiányzik, hiszen nyelvünkben nincsenek nemek. Persze vannak kivételek, olyan szavak, amelyekhez társul nemi asszociáció (például asszony vagy férfi), de ettől eltekintve anyanyelvünk alapvetően különbözik az angoltól és általában az indoeurópai nyelvektől.

Ez azért fontos, mert könyvemben – legalábbis a második fejezettől kezdve – gyakran összemosom a biológiai és a társadalmi nem fogalmát. Nem azért, mert ezt tartanám helyesnek, hanem azért, mert a kettő állandó megkülönböztetése túlságosan bonyolulttá tette volna az amúgy is összetett gondolatmenetet.

Régebben úgy gondoltam, jó lenne, ha magyarul is létezne egy kifejezés, amely megfelelne az angol „gender” fogalomnak. Nem feltétlenül ez a konkrét szó – amelyet továbbra sem kedvelek –, hanem valami más, ami pontosan kifejezné a társadalmi nem biológiai nemtől való eltérését, és ezzel is jelezné, hogy egy olyan társadalomban élünk, ahol figyelünk egymásra, tiszteletben tartva mások identitását.

Ma viszont úgy vélem, lehet, hogy ez mégsem szükséges. Lehet, hogy a magyarhoz hasonló, nem nélküli nyelvekben egyszerűen nincs szükségünk erre, ezért ebben a könyvben ezt így hagytuk. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy nem figyelünk honfitársainkra és embertársainkra, akik más társadalmi nemet élnek meg, mint a biológiait. Csupán arról van szó, hogy lehet, az anglicizmusok átvétele itt nem feltétlenül szükséges.

Ha a kedves olvasó ezt másképp gondolja, azt javaslom, indítson mozgalmat, keressen, alkosson egy új magyar kifejezést. Mi is gondolkodtunk ezen, miközben készültünk a magyar kiadásra. De időközben én magam megváltoztattam a véleményemet. A tudomány egyik legnagyobb erőssége, hogy változtathatunk az álláspontunkon. Ez nagyszerű lehetőség, ugyanakkor rendkívül nehéz is.

Végezetül, nagyon szerettem volna, hogy ezt a könyvet a mamám is elolvashassa magyarul. Másfél éve halt meg. Egyedül nevelt fel engem, nem volt könnyű az élete. Talán most mások édesanyái olvassák majd.

Oxford, 2025. március 25.

Bevezetés

A gendernormák megértésének nyomában

Ha ezeket a sorokat olvasod, ember vagy. Legyél bár nő vagy férfi, egyik sem vagy mindkettő, egy feltűnően sikeres főemlősfajhoz tartozol, és evolúciós örökségedben a bolygó összes többi emberével osztozol.

De nem úgy érkeztünk ebbe a világba, mint az óceán felszínén lebegő, eltévedt halikra. Azért maradhattunk életben, mert más emberek gondoskodtak rólunk. Valaki felnevelt minket. Tőlük tanultunk meg boldogulni a társadalomban és az élőhelyünkön. Szivacsként szívtuk magunkba az értékrendet, a normákat, a szabályokat és a hagyományokat, aminek része volt az is, ahogy a nőkről és férfiakról, a rájuk vonatkozó szabályokról és a nemektől elvárt viselkedésről gondolkozunk. Mindegy is, hogy két, három vagy nulla társadalmi nem létezésében hiszünk. Ezeket a normákat is erőfeszítés és tudatosság nélkül szippantottuk magunkba.

Ezeknek a társadalmi normáknak a jelenléte az emberi faj közös vonása. Fajunk valamennyi tagja ösztönösen tanul attól a társadalomtól, amelyben felcseperedik. A késztetés, hogy tanuljunk egymástól – a társadalmi tanulás –, valószínűleg az emberi faj legjellegzetesebb vonása. Az egymástól tanultak tartalma azonban eltérő. Az emberi kultúrákra a viselkedésformák rendkívül széles skálája jellemző, szemkápráztató kaleidoszkóp tárul elénk. Vannak azonban viselkedésbeli kivételek is: minél inkább a biológiában gyökerezik az adott viselkedés, annál kevésbé tudja megváltoztatni a kultúra.

Első pillantásra nem világos, hogy a különböző társadalmak miért viszonyulnak különbözőképpen a nőkre és a férfiakra vonatkozó szabályokhoz. Szinte valamennyi társadalmat kizárólag emberi nőstények és emberi hímek alkotják, és a biológiai nem többnyire könnyen felismerhető. A kétféle testet nem egyforma szervek alkotják, miként eltérő az elme hormonális összetétele is. Nem ugyanarra érzékenyek, nem ugyanott sebezhetők. Ez minden emberi populációra igaz. Logikus tehát, hogy a két archetípus egymáshoz való viszonyára szabályok vonatkoznak, látszólag semmi nem indokolja ugyanakkor, hogy társadalmi nemi címkét is aggassunk rájuk, ahelyett hogy közvetlenül összekapcsolnánk a biológiai nemmel, mint ahogy az összes többi állatfajnál tesszük.

Egyáltalán miért tesz fajunk különbséget a biológiai és a társadalmi nem között? Hogy lehet, hogy (néhány elképesztően ritka kivételtől eltekintve) két emberi nem létezik, és címkéket társítunk a férfiakhoz és a nőkhöz, hogy hímek, illetve nőstények legyenek, de ez soha nem teljesen pontos? Az esetek többségében természetesen egybeesik a két kategória, de nem elhanyagolhatók a kisebbségnek számító kivételek sem. És miért van egyáltalán szükség harmadik társadalmi nemre – egy sor hagyományos kultúrában van ilyen –, ha csak két biológiai nem létezik? A biológiai nem és a társadalmi nem bonyolult kérdése kizárólag a mi fajunknál jelenik meg.

Ezzel azonban még nem értünk a bonyodalmak végére. Bár az emberi társadalmak kivétel nélkül szabályozzák a nők és a férfiak közötti kapcsolatokat, az ennek keretéül szolgáló normarendszerek már komoly eltéréseket mutatnak a különböző kultúrákban. A világ társadalmai nagyon is különböző válaszokat adnak arra a kérdésre, hogy nadrágot vagy szoknyát viseljünk-e, sminkeljük-e magunkat, kiszolgáljuk-e a többieket az asztalnál, ki kezdeményezze a kapcsolatot, ki kérje meg a másik kezét, ki gyújtson tüzet, ki imádkozhat és kiből lehet szakács. A kérdésekre adott válaszok szinte mindig valamelyik nemhez társulnak, bár az, hogy melyikhez, társadalomról társadalomra változik.

Amikor a spanyol hódítók átvették a hatalmat a mai Chile területén, nemcsak a társadalomban honos mitológiákat cserélték le európaiakra, nemcsak a gazdaságot és a mindennapi életet alakították át, hanem a hagyományosan a nők közül kikerülő vallási vezetőket is férfiakkal váltották fel. Az őslakos kultúrákban többnyire nők töltötték be a „spirituális vezetők” szerepét, őket azonban elnyomták és felváltották a katolikus papok (kizárólag férfiak), és ez ma a visszájára fordul. Ezek a különbségek azonban nem csak az ősi társadalmakra jellemzők. Ma akár egymással szomszédos országokban is mást és mást várnak el nőktől és férfiaktól. Ha vonatra ülünk Helsinki és Szentpétervár között, ellátogathatunk a nemek közötti egyenlőséget minden szinten biztosító Skandináviából egy olyan országba, ahol – ahogy orosz barátaim mondogatják – „a nő az nő, a férfi az férfi”. Ha pedig átautózunk a Himalája kínai részén, néhány száz kilométeren belül megismerhetjük a teljes körű matriarchátust és a teljes körű patriarchátust egyaránt.

Miért olyan feltűnő a nemek közötti szabályok sokfélesége? Mi az oka, hogy Törökország déli részén még ma is bevett a becsületbeli gyilkosság, néhány száz kilométerrel arrébb viszont vad, hiperszexualizált táncot lejtenek a nők a férfi közönség előtt? És ez a két, egymásnak is ellentmondó patriarchális hagyomány hogyan létezhet párhuzamosan Isztambul belvárosának tiszta, valódi nemi egyenlőségével? Ez azért magyarázatra szorul.

Ha minden emberi társadalomban nők és férfiak élnek, és romantikus párkapcsolataik túlnyomó részét – a szerelem fellobbanását és a gyermeknemzést – genetikusan öröklik, akkor miért mutatkoznak ilyen komoly eltérések a társadalmi szerepükben? Méghozzá nem is csak a mai társadalmak között, hanem az előző korok társadalmaiban is. Miért változnak ezek a szabályok?

Egyesek szerint ennek a jelenségnek nincs racionális magyarázata, nem más, mint véletlenszerű elmebaj. Mások szerint a hatalmi dinamika sajátosságaiból fakad. Mindkét elmélettel egyetértek: a kultúrák kialakulásában a véletlen is szerepet játszik, de a hatalom kérdését sem hagyhatjuk figyelmen kívül. Könyvemben azonban mégis más magyarázattal szeretnék előállni.

Ha alaposan megvizsgáljuk a történelem során érzékelhető genderszabályokat, láthatóvá válik egy mintázat. Ismereteink szerint szinte minden vadászó-gyűjtögető társadalomban nemi egyenlőség volt. A reprodukcióval kapcsolatos döntéseket – kivel létesítenek nemi aktust, mi lesz az újszülöttel – a nők hozták meg. Ezekben a kultúrákban nem volt hierarchikus különbség a nemek között. Amikor azonban kialakult a mezőgazdaság, szinte minden agrártársadalmat a férfiak uraltak. Valamennyi ilyen társadalomban szigorú szabályok övezték a szexet és a házasságot. A mezőgazdaság kialakulásával a vadászó-gyűjtögetők nemi egyenlőségét felváltotta a patriarchátus, és attól kezdve az vált az emberi társadalmak domináns társadalmi felépítésévé. Úgy tűnik, hogy fajunkat kezdetekben inkább nemi egyenlőség jellemezte, aztán hirtelen szinte mindenhol megjelent a patriarchátus. Vajon miért?

Ma ismét küszöbön áll a változás. A modern társadalmakban fokozatosan gyengül a férfidominancia, és a jövőben talán teljesen el is tűnik majd. 60 évvel ezelőtt még szinte minden politikai vezető férfi volt. Ma az országok 9 százalékát nők irányítják, és a világ parlamenti képviselőinek 26 százaléka nő – ez új, de egyre erősödő trend. Néhány évtizeddel ezelőtt még ismeretlenek voltak a nők jogai, sokszor törvény is kimondta az alávetettségüket. A házasságról az apa döntött, a szexről, a gyerekekről, a tulajdonról és a törvényes státuszról pedig a férj. Ma már a törvények többsége vagy biztosítja a nemi egyenlőséget, vagy ebbe az irányba mozdul. Mint e könyv megmutatja, a nemek egyensúlyát megteremtő logika visszatért, csak az intézmények és a hagyományok még nem tudnak lépést tartani ezzel. Minden társadalom a nemi egyenlőség felé tart, csak nem egyforma sebességgel. Finnország gyorsabban változik, mint a szomszédos Oroszország, de lassabban, mint másik szomszédja, Svédország. Szaúd-Arábia sokkal lassabban halad a nemi egyenlőség felé, mint az Egyesült Arab Emirátusok, de sokkal gyorsabban, mint Jemen. Kína bizonyos téren gyorsabb, mint Korea vagy Japán, más téren viszont nem. Mi magyarázza az egymással szomszédos országok különbségeit?

Ebben a könyvben az országok nemi normáinak eltérésére és az idők során lezajlott változásra keresem a magyarázatot. Tudományosan összefoglalom, miért jelent meg őseink társadalmában a nemi egyenlőség, hogyan alakult ki a patriarchátus, és napjainkban miért alakul át a nemi harmónia új, modern formájává.

Természetesen ez a témakör nem új. Számos gondolkodó tette már fel azt a kérdést, hogy a különböző helyszíneken és történelmi korszakokban működő társadalmak miért fogalmazták meg eltérően a nőkre és a férfiakra vonatkozó viselkedési szabályokat. Válaszaik egy része természetfölötti magyarázattal szolgált: ami a nők és a férfiak viselkedésének isteni elrendelésére vonatkozott. Ez a könyv másféle választ ad. Tudományos vállalkozásom nem tér ki természetfölötti és vallási elméletekre, legfeljebb annyit vetek fel, hogy ezek a narratívák is részei a magyarázni kívánt jelenségnek.

A modern gondolkodók többsége társadalomtudományi keretek közt közelíti meg a nők, a férfiak és más társadalmi nemek kérdését. A gendertudomány (gender studies), amely a női és férfiszerepek kérdését vizsgálja a múlt és jelen társadalmaiban, a társadalmi nemmel kapcsolatos gondolkodás első számú, bár korántsem egyetlen forrása. Ez a diszciplína abból a központi feltevésből indul ki, hogy a társadalmakat nem korlátozza a biológiai örökség. E szerint a társadalomtudományi tradíció szerint a nők és a férfiak viszonyának szabályozása a társadalmi mozgás és a hatalmi harcok kölcsönhatásából fakad.

Könyvemben felvetem, hogy normáink az ökológiai környezet változásaira reagálnak, továbbá arra, ahogyan ezeket a változásokat hasznosítjuk. Ahol a gendertudomány kultúrák közti végtelen rugalmasságot lát, ott én a környezethez való alkalmazkodást. Amikor a társadalom változtat a szabályain – több nőt nevez ki a vállalati igazgatótanácsokba, több nőt küld a parlamentbe, vagy éppen megszabadul a szexuális ragadozóként viselkedő, magas pozíciót betöltő férfiaktól –, a társadalomtudomány a hatalom eltolódásában találja meg a magyarázatot. A könyvben szereplő magyarázat nem kíván e megközelítés helyébe lépni, csupán szeretne rámutatni annak viselkedésben gyökerező alapjaira. Én nemcsak a hatalmi viszonyokat látom, hanem a technológiai változásból fakadó háttérfolyamatokat is, valamint évszázados – nem csupán évtizedes – hajlandóságunkat arra, hogy alkalmazkodjunk ökológiai környezetünkhöz.

Könyvem megmutatja, hogy a biológia rendkívül fontos, mind evolúciós eredetünkben, mind kapcsolódásunkban az ökológiai világhoz, amelyben élünk. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy a szociológia és a többi társadalomtudomány ne lenne az. Társadalmi és kulturális oldalunk része biológiánknak, nem áll önmagában. És bár ma ezek önálló tudományágak, attól még nyugodtan gondolhatunk magunkra egységes megközelítéssel. Én tudósként ezzel a megközelítéssel írtam ezt a könyvet. Sokat lehet olvasni benne különféle állatokról – bonobókról, hattyúkról, denevérekről, koalákról és egyebekről –, és mindenkit arra kérek, próbálja meg beleképzelni magát az állatok helyzetébe, s ne helyezze magát az állatvilágon kívülre.

Abban a reményben írom ezt a könyvet, hogy ha alaposan szemügyre vesszük a nők és a férfiak kapcsolatának logikáját, gyorsabban visszatalálhatunk fajunk kezdeteihez. A múltban talán még volt értelme a patriarchális rendszernek, ma azonban a férfiuralom jelenléte már nem más, mint elmebaj. A következő évszázadban meg kell találnunk az egyensúlyt a természettel és a technológiával, de önmagunkkal is. Fajunk számára szükségszerűvé vált a patriarchátusból az egyenlőségbe történő átalakulás. Vissza kell találnunk a normalitáshoz. Csakhogy ez ezúttal nem egy kis embercsoport egyenlősége lesz, hanem a nők és a férfiak közötti harmónia, talán egyszer majd egy globális demokráciában. Nevezzük ezt az új világot a matriokráciának.

I.

A gendernorma mint tudományos kérdés

Témánk a viselkedés

Az emberi lények nem véletlenszerűen tesznek ezt vagy azt. Viselkedésünk bizonyos mintázatokat követ, és ezek megértésében segít, ha a tudósok gondolkodását követjük.

A tudomány azzal a gondolattal kezdődött, hogy a világ nem feltétlenül isteni elvek logikájából ismerhető meg, hanem leírható megfigyeléssel is. Ehhez feltaláltuk a tudományos tény fogalmát. Azelőtt – és a tudományos hagyományon kívül – az is elég volt egy állítás érvényességéhez – ahhoz, hogy képesek legyünk mondani valamit, és higgyenek is nekünk –, ha az egy mindenki által ismert „nagy igazságból” származott. Ezeket a „nagy igazságokat” sokszor képzelt lényekről szóló természetfölötti mesékbe csomagolták, de ez már egy másik könyv témája lenne. (Erről és a többi említett témakörről lásd az Irodalmat a kötet végén.) A mi szempontunkból most csak az a fontos, hogy kialakult a tudomány, és az általa biztosított keret mentén foglalkozhatunk a nemi normákkal.

Amikor az európai felfedezők elérték Észak- és Dél-Amerikát, két megfigyeléssel tértek vissza Európába: a világ véges, és egy hatalmas, gömb alakú sziklán élünk. Később Magellán ezt be is bizonyította, amikor körbehajózta a Földet. És ezen a nagy sziklán még volt mit felfedezni: földrészek, kultúrák, állatok és növények várták, hogy megismerjék őket. Mindez együtt azt jelezte, hogy új tények is tudomásunkra juthatnak, de a tények száma valószínűleg véges. Azaz a világ megismerhető.

Kedvenc példám erre két világtérkép: az elkészítésük között mindössze 17 év telt el. Az első, egy 1486-os térkép – hat évvel előzte meg Kolumbusz nyugati útját – lapos világot ábrázol, a szélek nem illeszthetők össze. Egyetlen nagy szárazföld, sziget a végtelen óceán közepén. A második térkép 1503-ban készült. Egy gömb kétdimenziós kivetítése, a határai összeilleszthetők. Ezen a térképen is vannak óceánok, de az a gondolat is kirajzolódik belőle, hogy a lap bal oldaláról indulva eljuthatunk a jobb oldalára. Hajóba ülhetünk, és körbehajózhatjuk. A második térképen látható továbbá egy merőben új szárazföld, Amerika is.

A két térkép készítése között eltelt 17 évben alapvetően megváltozott a viszonyunk a világ megismeréséhez. Nem volt már elég a „nagy igazságoktól” készen kapott magyarázat. Néhány csodabogarat leszámítva a világ összes kolostora minden könyvtárával és az évszázadok során felhalmozott isteni tudás több tízezer hivatalos szakértőjével együtt sem volt képes megjósolni ezt a két új felfedezést.

Mivel tehát a „nagy igazságokból” való levezetés módszere nem vált be, fajunknak új megoldásra volt szüksége, hogy megállapítsa, egy-egy állítás része maradhat-e tudáskészletünknek. Előálltunk hát a faggatózás egy új formájával: először is megkérdezzük, hogy van-e értelme az állításnak, másodszor megkérdezzük, hogy mások is látják-e a megállapításunkat. Az arisztotelészi logika és a megfigyelhetőség tökéletes kombinációt alkotott. A világ megismeréséhez búcsút intettünk a természetfeletti meséknek, és színre lépett a tudomány.

A tudomány először nem az embert vizsgálta, hanem az élettelen tárgyakat. Ez volt a legkézenfekvőbb és legegyszerűbben elérhető vizsgálati téma. Mi történik ezzel a kővel, ha feldobom? Aha, egy bizonyos mintázat szerint repül. Le tudjuk írni ezt a mintázatot? A newtoni mechanika ebben az értelemben a fizikai tárgyak viselkedéséről szólt – az űr nagy kavicsairól, a Föld különböző kavicsairól, és a Földről, erről az űrben lebegő hatalmas kavicsról.

Ezeknek a tárgyaknak nem voltak szándékaik, nem volt akaratuk, mégis csináltak valamit, viselkedtek valahogy. Leírtak kisebb-nagyobb tárgyakat és azok részeit, a víz, majd más folyadékok különböző formáit. A tudomány fokozatosan kiterjedt minden szervetlen anyagra, és következhetett a kategorizálás. Ezek a modellek és elméletek mind valamilyen viselkedést írtak le. A tárgyak, a folyadékok és a gázok mind „csináltak” valamit. Ha például hevítjük a jeget, vízzé válik, ha tovább hevítjük, gőzzé. Ez a mondat egy viselkedés leírása.

Kellett néhány évszázad, mire eljutottak az élőlényekhez. Az egyszerűvel kezdtük, mert a fizikai tárgy „kívánságai” nem túlzottan bonyolultak: nyugalmat „akar”, mégis mások húzzák-vonják. Még ha belső tűz égeti is, mert történetesen egy csillag, a napsugárzást kibocsátó „tűz” viszonylag egyszerű viselkedés. Fúziót akar? Hát legyen, jöhet a fúzió, egész tízmilliárd évnyi élettartama alatt. A csillagokhoz képest az élőlények belső működése sokkal bonyolultabb, ezért a viselkedésük is összetettebb, és sokkal nehezebben érthető.

Természetesen az élettelen dolgok viselkedését sem mindig könnyű leírni. A lényeg mégis az, hogy egyetlenegy sejt belső mechanizmusa, még a legegyszerűbbé is, sokkal bonyolultabb, mint bármely fizikai tárgyé. A fizikai világ 25 elemi részecskéből áll, ezek 118 elemet alkotnak, azok pedig kilencféle csillagot, valamint a csillagok között repülő törmeléket, mi is épp egy ilyenen üldögélünk. Bonyolult? Igen. De hasonlítsuk csak ezt össze a Földön valaha élt 5 milliárd körüli fajjal. Nem egyedek, hanem különböző fajok, azaz az élőlények 5 milliárd különféle kategóriája. És bármely fajhoz tartozó bármely egyed bonyolultabb, mint egy fizikai tárgy. Nem meglepő hát, hogy a tudomány sokkal hamarabb foglalkozott az élettelen dolgokkal.

A bonyolultabb élőlények megismeréséhez mindenekelőtt kategóriákat kellett kialakítani. (Kezdetben ez csak a növényekre és az állatokra terjedt ki.) Első lépésként megjelent az a gondolat, hogy a megfigyelt egyedek egy nagyobb kategória, a „faj” részei. Ezzel a trükkel az összes valaha élt ember egyetlen csoportba tartozik. Így ha az emberi viselkedést akarjuk valahogyan megmagyarázni, akkor nem kell mindenkit egyesével megérteni, hanem a valaha élt 110 milliárd ember helyett csak egy dologra, egy fajra kell figyelnünk. Ugyanez a trükk „mindössze” 5 milliárd (többségében kihalt) fajra redukálja a valaha élt milliárdszor milliárdszor milliárd élőlényt (és ez csupán becslés a nagyságrendet illetően); jelen pillanatban 1,9 millió ilyen fajt tudunk megnevezni. (És aki botanikusokkal kirándul, hallani fogja az összes nevet.)

Az élőlények ilyesfajta csoportosításának zseniális ötlete az 1680-as években pattant ki John Ray természettudós fejéből. Abból a megfigyelésből indult ki, hogy egy élőlény nem szaporodhat bármelyik másik élőlénnyel, ha mégis megpróbálja, nem történik semmi. Hiába párosítjuk a szexi fügefát a legfényesebb csíkozatú zebrával, a frigyükből nem születik patás, csíkos gyümölcs. Sajnos. (Erről jut eszembe, ha a világot és annak valamennyi növényét és állatát egy természetfölötti entitás teremtette, akkor ezt a férfi istenséget – azért adok neki határozott nemet, mert a történet női változatai akkoriban nem örvendtek nagy népszerűségnek – miért nem kapta el a harci hév, miért nem teremtett mindenféle különös lényeket? Egyszer sem indult be a képzelete, hogy mondjuk lehetőséget adjon egy tengeri sárkány és egy flamingó románcának. Minő elszalasztott lehetőség!) John Ray tehát azt vetette fel, hogy azok a lények, amelyek képesek utódot nemzeni, majd az utódok a hozzájuk hasonlókkal újabb utódokat létrehozni, egy csoportba tartoznak, ennek a csoportnak pedig a faj nevet adta.

Más szóval, amikor Isaac Newton a fizikai tárgyak bonyolult matematikai modelljeit dolgozta ki, az élőlényekkel foglalkozó tudósoknak addig sikerült eljutniuk, hogy „hát igen, az élőlények kategóriája is létezhet”.

Pontosan miről is beszélünk? – tette fel a kérdést a svéd Carl Linnaeus az 1700-as években. Mármint, tette hozzá, megtalálható valahol a fajok listája? És ki kihez tartozik? Nem tehetnénk valahogy itt rendet, kérem szépen? Rend híján létrehozta a ma is ismert kétszavas csoportosítási rendszert. És hogy mindenki számára azonnal érthető és könnyű legyen, egy holt nyelvet használt hozzá, a latint.

A Ray-féle fajkoncepciónak köszönhetően tehát Artúrból a népes emberiség egyik tagja lett, Linnaeusnak köszönhetően pedig az emberiség egyik tagjából Homo sapiens. És ugyanez történt minden élő vagy valaha élt emberrel.

Megint csak hangsúlyoznom kell, hogy mennyire későn került erre sor az élettelen dolgok tudományához viszonyítva. Linnaeus Newton unokáival volt egyidős, és csak ennyi tellett tőle: „Az élőlények különböző fajtájúak? Jó, akkor minden fajtának nevet adok.” Ma már triviálisnak hangzik, de akkor forradalmi újításnak számított: kategóriákba soroltuk az élővilágot.

Valamivel később, a 19. század elején kapóra jött a fajok fogalma és az az elképzelés, hogy a fajokból rendszerezett lista készíthető: a természet német megszállottja, Alexander Humboldt megfigyelte, hogy hasonló körülmények között hasonló állatok és növények élnek. Ezt nevezzük ma élőhelynek. Humboldt fontos felismerése abban állt, hogy valamiféle kapcsolat van a (mai nevén) ökológiai környezet és az ott élő élőlények között. Az összefüggést nem ismerte, és nem tudta, miért van ez. Azt azonban észrevette, hogy földrésztől függetlenül hasonló fák nőnek a forró és nedves helyeken, a sivatagban, a magas hegységekben és így tovább. Mintha az élőlények életmódja valamilyen logikát követne, még akkor is, ha egymástól távol élnek. (Később kiderül majd, hogy ez a könyv is erre törekszik, csak éppen a nemekre vonatkozó szabályok kapcsán.)

Ezek szerint már az 1800-as évek elején sejtették, hogy a fajokat a környezet is alakítja, csak senki nem tudta, hogyan. Ugyanis még senki nem értette meg a fajok változásának mikéntjét. Az akkoriban uralkodó nézet szerint az élőlényeket egy vagy több természetfölötti lény teremtette, ami nem sokat segített annak megértésében, hogy ezek az élőlények miért különböznek belső mechanizmusukban, ugyanakkor miért élnek hasonlóan a világ különböző pontjain.

Ha például valamely „isteni lény” létrehozott egy száraz, napos, forró helyeken élő növényt, miért vette volna a fáradságot, hogy ugyanazt a növényt Amerikában, majd Afrikában is megteremtse? És miért csak egyszer teremtette meg őket mindkét helyen? Ha pedig ez az „isteni lény” fáradságot nem kímélve két helyen is alkot egy-egy növényt, miért lesznek szinte egyformák? Az amerikai kaktusz és az afrikai kutyatej ugyanolyan körülmények között nő, és mindkettőnek vastag a szára, hogy elraktározhassák a vizet. Mindkettő piszkoszöld színű, sokszor az alakjuk is egyforma, és a víztartalmuk védelme érdekében mindkettő tüskés. Ugyanazok, mégis eltérőek. Ha az „isteni lény” okos, miért nem ugyanazt a tökéletes tervrajzot használja mindkét helyen? Ha pedig az „isteni lény” szereti az újratervezést, és az sem zavarja, ha ugyanaz lesz az eredmény, miért két különböző földrészen nő a két faj, miért nem közvetlenül egymás mellett? És ezek nem költői kérdések. Lesz néhány kérdésem Istenhez a nála rendezett TED-előadás végén.

A fajok változásának mechanizmusát 1850 körül fejtette meg két angol természettudós: Charles Darwin és Alfred Wallace. Úgy vélték, hogy az egyedek nem feltétlenül változnak a környezeti változásokkal. Ha az ültetvényt elárasztja az árvíz, a répa nem növeszt uszonyt, hogy vidáman elússzon onnan. Inkább büszke répaként pusztul el, ideális esetben a levesemben köt ki. Valami azonban reagál biztosan a környezeti változásra, ezt látjuk, és ha nem az egyed, akkor csakis a faj lehet az. Ehhez azt kell felismernünk, hogy a fajon belül változatok vannak. Senki sem egyforma a másikkal. De ezeket a vonásokat a szüleinktől örököljük, még ha nem is tökéletesen. Úgy tűnik, tette hozzá Darwin és Wallace, hogy egyes változatok alkalmasabbak utódgyártásra, mint mások. Így, idővel, a fajok átalakulnak, formálódnak.

Ez úgy történik, hogy az egyedek a szüleiktől örökölt vonásokkal jönnek a világra, és ez fontos lesz.

Tehát ez a változás mechanizmusa: egy fajon belül sem minden egyed egyforma. Az utódokat is befolyásoló különbségeket átörökítik a következő nemzedékre. Tehát az élőhelyükön leghasznosabbnak bizonyuló változatok válnak a faj jellemzőivé. Ha változik a környezet, az egyed ugyanaz marad, a faj azonban átalakul. Kész, meg is volnánk!

Akadt azonban két apró probléma. Először is, Darwin és Wallace nem tudta pontosan, hogy mi hozza létre a fajon belüli egyedek variációit, és azt sem, hogy ezek hogyan hagyományozódnak nemzedékről nemzedékre. Úgy fogalmaztam, hogy nem tudták „pontosan”, de ezt csakis e tudós óriások iránti tiszteletből tettem. Valójában halvány fogalmuk sem volt róla. A második probléma az volt, hogy csupán feltételezésekről beszélhetünk. Néhány tudományosnak hangzó történetet és logikai okfejtést leszámítva semmiféle bizonyítékot nem tudtak felmutatni. Bár ma már tényként ismerjük a fentieket, akkoriban az evolúció csak a „hát igen, akár még igaz is lehet” szintjén létezett.

Az első problémát Darwin kortársa, egy Gregor Mendel nevű cseh szerzetes oldotta meg – nem ismerték egymás munkásságát –, legalábbis abban az értelemben, hogy megtudott valamit az öröklés mechanizmusáról. De csak egy évszázaddal később, 1953-ban került sor az áttörésre: egy angol kémikus, Rosalind Franklin és munkatársai először találták meg a DNS-t egy sejt közepén – ami azt illeti, minden egyes sejt közepén –, és ezzel sikerült bizonyítaniuk, hogy a jellegzetességek hogyan öröklődnek egyik nemzedékről a másikra, és hogy minden élőlény rokona az összes többinek. Ez két okból fontos ebben a könyvben: egyrészt ennek segítségével kérdéseket tehetünk fel a saját fajunk evolúciójáról, másrészt pedig összehasonlíthatjuk a Homo sapienst más fajokkal, az alapján, hogy mennyire vagyunk rokonok.

A második probléma – vagyis Darwin evolúciós elméletének hiányzó bizonyítékai – meglehetősen sokakat foglalkoztatott a 19. század végén és a 20. század elején. A dolog igencsak trükkös volt, mert az öröklődés mechanizmusának ismerete híján a tudomány csak korlátozottan vizsgálhatta a kérdést. Mintha csak be akarnánk bizonyítani, hogy hajó és úszás nélkül is el lehet jutni Oxfordból Szingapúrba, de nem lenne térképünk hozzá, és mit sem tudnánk a terepviszonyokról. Az átmeneti megoldás annak felismerése volt, hogy az elmélet nem különösebben alapos ugyan, de jók az előrejelzései. Mintha csak azt látnánk, hogy valaki száraz ruhában kilép a házamból, és 15 hónappal később ugyancsak száraz ruhában megérkezik a szingapúri repülőtér lepkekertjébe, és lazán odaveti: na látod! (Egyébként meg lehet csinálni, ha esetleg bárkit érdekel. Feltéve, ha az illető hajlandó átmenni az alagutakon és kijátszani a biztonságiakat.)

A „homályos mechanizmus” idején két jó barát, a holland Niko Tinbergen és az osztrák Konrad Lorenz egyszer csak rádöbbent, hogy ha a test örökölhető, akkor talán az is örökölhető lehet, amit ez a test művel, vagyis ahogyan viselkedik. Ezzel megszületett az evolúciós viselkedéstudomány – mindössze három évszázados késéssel az élettelen dolgok működésének tudományához képest. Niko és Konrad bebizonyította, hogy bizonyos viselkedésformák – köztük a szociális viselkedésformák – öröklődnek, tehát biztosan valamikor a múltban alakultak ki. Mivel a test viselkedésének evolúciója ugyanazt a logikát követi, mint a test evolúciója, ebből következik, hogy a környezet, a fajt körülvevő ökoszisztéma befolyásolja a megfigyelt viselkedésformákat.

Az evolúciós viselkedéstudomány történetének két utolsó lépését össze is vonhatjuk: a DNS felfedezésével meglett a genetikai öröklés mechanizmusa, Tinbergen és Lorenz felvetése pedig bebizonyította, hogy a viselkedés, a szociális viselkedés is, örökölhető. Ennyi az egész: azt leszámítva, hogy az örökölt szociális viselkedésformák egy része nem magáról a szociális viselkedésről, hanem a szociális viselkedésformák elsajátításának képességéről szól. Például örököljük a hajlamot, hogy őrülten szerelmesek legyünk, a kimutatását azonban megtanuljuk. Az első viselkedést szinte kizárólag genetikai örökségünk eredményezi, más szóval a szerelmi láz viselkedés éppoly elválaszthatatlan tőlünk, mint az orrunk. Utóbbi pedig elsősorban a kultúránk része: virágot veszünk, elejtünk egy zsebkendőt, vagy csetelünk a Tinderen, és ennek a viselkedésnek a viselkedés elsajátításának képessége a fő genetikai összetevője.

Ezzel együtt a szerelem egzakt megnyilvánulása is tartalmaz genetikailag örökölt elemeket. Ha például eléneklünk egy dalocskát mélységesen mély szerelmünkről, ez a viselkedés azt a béta-endorfin alapú kötődési mechanizmust használja, amelynek segítségével hat ránk a zene. Vagy ha a randin csokival és pezsgővel kényeztetjük a szerelmünket, ez a viselkedés bár kulturálisan tanult, ugyanakkor a génjeinkbe mélyen kódolt oxitocinalapú kötődési rendszert használja.

És ezzel meg is érkeztünk a lehetőséghez: míg az, hogy rendelkezünk társadalmi normákkal, alighanem az evolúció révén kialakult viselkedés, a norma tartalma már nem feltétlenül ered az evolúcióból. Maradjunk a fenti példánál: ha szeretnénk lenyűgözni életünk szerelmét egy bonyolult matematikai feladvány megoldásával, nem mondhatjuk, hogy a tartalomnak lenne evolúciós komponense. Példánkban: míg a viselkedés reprodukciós motivációja teljes egészében genetikailag öröklött, megnyilvánulása (a konkrét matekpélda) nagyon messze áll a múltbeli evolúciós folyamatoktól.

Nagy kísértés lenne azt vélni, hogy bármely társadalom rendelkezhet bármely normával. A valóság a mi társadalmi konstrukciónk, tehát társadalmilag bármilyen valóságot létrehozhatnánk magunknak. Ez jópofán hangzik, de valószínűleg nem működne. Hiszen az együttműködés normái a bolygónk egészen eltérő kultúráiban is hasonlóak. Kedvesnek vagy éppen csalónak lenni nagyjából ugyanazt jelenti a világ minden táján. Annak ellenére van ez így, hogy az együttműködő viselkedést jobbára tanuljuk, nem közvetlenül örököljük. Általánosságban azt mondhatjuk, hogy a társadalmi normák sokszor örökölt viselkedésre épülnek, ezért illeszkedniük kell az evolúciós logikához is. A kulturális normák ebben az esetben inkább bővítmények, mintsem elsődleges alkalmazások.

A fejezet további részében arról lesz szó, hogy a fentiek fokozottan érvényesek a viselkedésformák genderalapúságával összefüggő társadalmi normákra. Tudomásunk szerint mi vagyunk az egyetlen faj, amelynek egyedei nemcsak biológiai, hanem társadalmi nemmel is bírnak. A kettő összefügg, még ha nem is kizárólagosan. A biológiai nem mélyre nyúló evolúciós története korlátozza tehát, hogy mivel állhat elő kultúránk a társadalmi nem kérdésében.

A bonobó, a csimpánz és mi, emberek

Ha földönkívüli biológusként látogatnánk ide, és hallanánk a társadalmi nem fogalmáról, de csak nagy vonalakban, vajon mire gondolnánk? Csodálkoznánk-e az egyetlen fajon, amelyiknél létezik gender, és azon, hogy ez miért jelent teljes talányt?

Más fajoknál is vonatkoznak szabályok a nőstények és hímek viselkedésére, de ezek java örökölt, genetikai meghatározottságú. Ez még azokra a fajokra is érvényes, amelyeknél rugalmasan nyilvánulnak meg a nemekhez társuló viselkedésformák.

Idézzünk fel néhány példát olyan állatoknál, ahol nagy különbségek mutatkoznak a két nem viselkedésében. Az oroszlánok a csoportban élő macskafélék ritka kategóriájába tartoznak. (A macskafélék többsége magányosan él.) Egy átlagos oroszláncsorda több hímből és több nőstényből áll. A nőstények általában közeli rokonok, testvérek, anyák, nagynénik. Általában a hímek is rokonai egymásnak – például testvérek –, a nőstényeknek azonban nem. A csordában szigorú szabályok vonatkoznak a nemek közötti munkamegosztásra: a nőstények vadásznak, a hímek védik a területet.

A lugasépítő madárfajok egy részénél is elkülönülnek a nemi szerepek. Ezek a madarak Új-Guinea szigetén és Ausztrália északi részén élnek, és nagyon érdekes a nemek munkamegosztása. A hímek cirkalmas fészket építenek, hogy odavonzzák a nőstényt, amely ott költi ki a tojásait. A hím felépíti és gondozza a fészket, a nőstény gondoskodik a fiókákról.

Ez a két példa is mutatja, hogy egyes fajoknál óriási különbségek lehetnek a két nem között. De sok példát találunk olyan fajokra is, amelyeknél szinte nincs nemek szerinti különbség a szociális viselkedésben. A hattyúpárok például közösen építik a fészket, mindketten költik a tojásokat és őrzik a fiókákat. Ez is szociális viselkedés, és alig különbözik egymástól a nőstényeké és a hímeké. Számos madarat találunk ebben a kategóriában, többek között az albatrosznál, a pingvinnél és a fehérfejű rétisasnál sincsenek elvágólagos nemi szerepek.

És nem csak a madarak ilyenek. Az emlősöknél sem mindig különül el a két nem szociális viselkedése. A hattyúhoz hasonlóan a hódnál is mindkét nem részt vesz a hódvár és a családi otthon építésében és gondozásában. Apu és anyu is foglalkozik az utódokkal, akárcsak a hattyúnál. Jó példa erre a farkas is. Bár a két nem nem ugyanolyan mértékben agresszív, a falka valamennyi tagja részt vesz a vadászatban, a terület védelmében és a kölykök nevelésében.

Számos további példát hozok még könyvemben a különböző állatfajokra, de talán ennyi is meggyőző lehet, hogy a szociális viselkedésben mutatkozó nemi különbségek mértéke fajonként eltérő. Ugyanakkor a nemi különbségeket (vagy éppen azok hiányát) valamennyi emlegetett példában ökológiai okok befolyásolják (erre később még visszatérünk), és genetikailag erősen determináltak. Ha az adott faj viselkedésére jelentős nemi különbségek jellemzőek, az biztosan genetikai örökség, ahogy a nemi különbségek hiánya is. A fajok többsége örökli a szociális viselkedést, nincs tere a kulturális normáknak vagy a társadalmi és biológiai nem különválásának.

Minket, embereket többek között kulturális rugalmasságunk különböztet meg az állatok többségétől. Ez különösen igaz a mi fajunkra, de két közvetlen rokon fajra is, a bonobókra és a csimpánzokra – igaz, kisebb mértékben. A csimpánzok például hatalmas területeken élnek Afrikában, Közép-Afrikától Nyugat-Afrikáig, és a kultúrájuk nagymértékben eltér egymástól. Az élőhelyüktől függően máshogy kommunikálnak a mozdulataikban, máshogy vadásznak és más az udvarlási kultúrájuk is. Ugyanaz a faj, mégis eltérő a kultúrájuk.

A nemi szerepek azonban minden csimpánztársadalomban alapvetően ugyanolyanok. A csimpánz fajon belül ugyanolyanok, de mások, mint a bonobóknál, ahol szintén egyformák a fajon belül.

Egyik legtanulságosabb kísérletemmel megmutatom, hogyan működik ez. Először is résztvevőket kell toboroznunk. A 12 ideális szám. (Bárki kipróbálhatja a barátaival, de csak akkor, ha mindenki beleegyezik, és van „pánikgomb”. Ez még barátok esetében is fontos.)

Kezdjük a csimpánzjátékkal. Két csapatba osztjuk a résztvevőket. Hat „nőstény”, hat „hím”. (Először érdemes az emberi résztvevők neme alapján szerepet osztani. Később viszont tanulságos lehet szerepet cserélni, és megnézni, változik-e valami.)

A játékot némán kell játszani, csak a játékhoz szükséges szavakat (például a pontszámot) szabad kimondani. A játék célja minél több pontot gyűjteni.

Induló pontszám:

• Minden hím 10 ponttal, minden nőstény 0 ponttal indul.

Szex:

• A hímek szexet kezdeményezhetnek a nőstényekkel. A hím rámutat a nőstényre. Mindketten bemondják a pontszámukat, és ha a nőstény pontszáma alacsonyabb, mint a hímé, „párosodnak”. Ilyenkor a nőstény hátat fordít a hímnek, a hím hátulról a nőstény vállára teszi a kezét, és finoman lenyomja. A nőstény 30 másodpercig guggol. Örökli a hím pontszámait, a hím pedig kap egy pontot.

Ha például a hímnek 12, a nősténynek 10 pontja van, akkor „párosodnak”, és a nősténynek 12, a hímnek 13 pontja lesz. Ha viszont a hímnek 9, a nősténynek 10 pontja van, nem történik semmi.

Konfliktus:

• Ez csak azonos neműek között robbanhat ki, tehát vagy a hímek, vagy a nőstények között. A harc kezdeményezéséhez az egyik résztvevő rámutat egy társára. Megállnak egymással szemben, a magasabb pontszámmal rendelkező megfogja a másik kezét és finoman lenyomja. A vesztes 30 másodpercig guggol. A győztes kap egy pontot, a vesztestől viszont levonnak egyet.

Például egy 20 ponttal rendelkező nőstény megküzd egy 8 pontossal. A győztesnek 21, a vesztesnek 7 pontja lesz. (A hímek konfliktusa esetén ugyanez történik.)

Szövetség:

• Ez is csak azonos neműek között alakulhat ki. Két vagy több résztvevő összefont karral jelzi, hogy szövetséget kötöttek. A pontszámuk összeadódik, konfliktus esetén egyetlen egyednek számítanak.

Például három hím szövetségre lép, és ugyanígy tesz két másik hím is. A nagyobb szövetség egyedeinek 12, 10, 9 pontja van, a kisebb csoport tagjainak 15 és 13. Így az első csoport összpontszáma 31, a másodiké csupán 28, ebből kifolyólag az első csoport tagjainak 13, 11 és 10 pontja lesz, a másodikéinak 14 és 12. A győztes lehúzza a vesztesek kezét, azok pedig mindketten leguggolnak 30 másodpercre.

Vajon mi lesz a játék kimenetele?

Mivel a hímek magasabb pontszámmal kezdenek, mint a nőstények, valamennyien kiszemelnek egy-egy nőstényt, és párzásra kényszerítik őket. (Ezt minden „nőstény” csimpánz utálja. Szándékosan találtuk ki a hátat fordítást és a vállra nehezedő enyhe nyomást, hogy mindkét fél átélhesse a dominancia viselkedési, testi élményét, ugyanakkor a lehető legcsekélyebb mértékben. De így is nagyon kellemetlen érzés.)

Most tehát minden nőstény guggol és 10 pontja van. A hímek pontszáma 11. Ekkor két hím gyorsan szövetséget köt, és megküzd egy önálló hímmel, akinek már nincs ideje szövetséget kötni. A vesztesnek 10 pontja marad, guggolnia kell, a két győztes viszont fejenként 12 pontot kap. Eddigre talán a maradék három hím is szövetségre lép, kihívják és legyőzik a két hímből álló szövetséget, utóbbiak leguggolnak. Amikor a nőstények felállnak, a hímek egy része éppen guggol, az egyikük pontszáma meg egyébként sem elég már a párosodáshoz. A résztvevők rohangálnak, a hímek párosodni próbálnak, de szövetségkötésre is kell időt hagyniuk.

Egy idő után kialakul egy mintázat: a nőstények többsége az idő nagy részében guggol, amikor éppen nem, megpróbál – óhatatlanul rövid életű – szövetségre lépni más nőstényekkel, hogy elnyerhessék a többi nőstény pontjait. De a hímek hamar kiszorítják őket. Közben a hímek egy részéből is reménytelen vesztes válik. Alacsony pontszámuk miatt nagyobb szövetséget kellene kötniük, erre azonban nincs idejük, mert mire észbe kapnának, a legmagasabb pontszámú hímek fölébük kerekednek. A vesztes hímeknek még a nőstényeknél is kevesebb pontjuk van, és többnyire guggolnak.

A nőstények pontszámai a középmezőnyben helyezkednek el.

A ranglistát egyetlen hím – az alfa-hím – vezeti, aki az egész csoport felett uralkodik, és időnként szövetséget köt a „barátaival”, hogy azután őket is gyorsan megverje.

Ha 20 perc alatt véget ér a játék, mindig ez a mintázat alakul ki. Mindenki stresszel, és utálja az egészet, kivéve az alfa-hímet, aki csodásan érzi magát. (A stresszt a kortizol okozza, és az alfa-hím egekbe szökő tesztoszteronszintje viszont messziről kiszagolható.)

Ezután pihenünk egy kicsit, és megbeszéljük, kinek milyen volt. Utána következik a bonobós játék. Csak egy kicsit változtatunk a szabályokon.

Ebben a játékban mindenki tíz ponttal indul, a nőstények és a hímek is.

A kényszeraktus szabályai változatlanok. De közös megegyezéssel is sor kerülhet a párzásra. Ebben az esetben két játékos – bármilyen neműek lehetnek – megáll egymással szemben, megfogják egymás kezét – mindkettőt –, és 10 másodpercen keresztül egymás szemébe néznek. Mindketten kapnak egy pontot.

A konfliktus szabályai is ugyanazok, de különböző nemű játékosok is kihívhatják egymást, és bárki köthet szövetséget bárkivel.

Ezzel a néhány változtatással máris egészen más lesz az eredmény. Először is, szinte soha nem kerül sor kényszeraktusra. Általában csak akkor történik ilyesmi, amikor a csimpánzos játék győztese, az alfa-hím a szokásos trükkel próbálkozik, de rögtön letöri a szarvát a nőstények szövetsége. Jó eséllyel a játék végéig guggolhat.

A húszperces játék végére egy csapatnyi nőstény „uralkodik” a csoportban, és a pontszámok sokkal kevésbé szórnak, mint a csimpánzos játékban. A legnagyobb különbség azonban a stressz mértékében mutatkozik. A bonobós játékból senki sem akar kiszállni. Kísérletvezetőként rendszeresen figyelmeztetnem kell a résztvevőket, hogy ne zajongjanak, mert folyton nevetnek. Senki sem rosszkedvű. Az egyetlen kivétel talán a csimpánzos játék alfa-híme, neki a tesztoszteroncsúcsról le kell szállnia a földre.

A kísérlet végén leülünk, és mindezt megbeszéljük.

Ez a két játék nagyon sokat elárul a patriarchátus természetéről, és arról, hogy mit jelent eltérő társadalmi szerveződésekben élni. A legfontosabb tanulság azonban számomra nem a csimpánzos játékból és nem is a bonobós játékból adódik. Hanem az emberi játékból. Hiszen mindkét játékot emberek játsszák. Egy emberi csoport ölti magára a tipikus csimpánzcsoport, majd a tipikus bonobócsoport formáját. Egyik rokonfajunkkal sem játszhatnánk el mindkét játékot. Csak mi, emberek vagyunk képesek mindkét társadalomban működni, majd a játék logikájának megváltoztatásával váltani egyikről a másikra.

Minden csimpánztársadalom élén hímek állnak, és gyakori köztük az agresszió. A szaporodással kapcsolatos döntéseket, hogy ki kivel párosodik, szinte kizárólag a hímek hozzák meg. Szigorú hierarchiában élnek, és ha szembejön egy másik csoport, ádáz háború tör ki. A bonobótársadalmakban viszont nincs ilyen szigorú hierarchia, a nők döntenek a szaporodásról, és a társadalmat általános béke jellemzi.

Igazi csoda, hogy ezt a játékot 12 ember játszotta, Homo sapiens. Gyönyörűen érzékelteti ugyanis, hogy nemcsak általános viselkedésünkben, hanem nemi szerepeinkben is kivételesen rugalmasak vagyunk.

Ebben a játékban a kísérletvezető, azaz én határoztam meg a csoport társadalmi szerveződésének logikáját. A való életben is valamilyen logika szerint jelölünk ki feladatokat és fogalmazunk meg elvárásokat a különböző társadalmi nemek számára. Csak ebben az esetben nem játékszabályok, hanem a világ körülményei, az ökológiai környezetünk és a technológiáink határozzák meg a szerveződésünket. Megpróbálom megmutatni, hogyan is zajlik ez.