Gárdos Péter

HAMISÍTÓK

A szerzőtől az Open Books
gondozásában megjelent

Hajnali láz

Semmelweis Ignác rövid boldogsága

Szemérmetlen történetek

© Gárdos Péter, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Visnyai Zoltán

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-560-1

„Saját pénze csak
a hamisítónak van
– a többi: kölcsön.”

Fodor Ákos: Pénz

„A filmek vetítése előtt lehetett rendszeresen látni a – hét fontos politikai eseményeiről beszámoló, 10 perces – filmhíradót a mozikban. Elejükön a Hector Berlioz által meghangszerelt Rákóczi-induló szólt.”

Wikipédia

I.

Portrék a zálogházból

Emlékeim Apáról

Írta: Goldstein Balázs

A legendás szovjet filmet, a Csapajevet abban az évben tizenegyszer láttam. Két hétig vetítették a Marx moziban, egy köpésnyire a lakásunktól. Az összes megspórolt zsebpénzemet erre az egy híján tucatnyi előadásra költöttem.

Ha behunytam a szemem, minden nehézség nélkül fel tudtam idézni a jelenetek sorrendjét, felcsendült a főcímzene, és az elmém elindította a belső vetítést. Akkortájt gyakran hunytam be a szemem.

Talán túl gyakran.

Beke a történelmet oktatta az iskolánkban, pöttöm emberke volt, az órái közben több száz métert tipegett a padsorok között, miközben magyarázott. Ha valami zavart érzékelt, például összesúgtak a háta mögött, vagy csupán valaki elbambult, Beke azon nyomban lecsapott. Az volt a szokása, hogy komótos, egyhangú ballagása közben egyszer csak fürgén megpördült, megragadta a kipécézett gyerek fülét, és vadul megrántotta.

Rettegtünk az óráitól.

Én éppen behunyt szemmel vetítettem magamban a Csapajevet, amikor Beke megragadta a pajeszomat, és kivonszolt a tábla elé.

– Mi szépről álmodoztál, fiacskám? – förmedt rám orgonamély hangján ez a kis ember.

– Csak úgy – motyogtam.

Beke példát akart statuálni, nem hagyott békén. Addig gyötört, amíg be nem vallottam, éppen a Csapajevet néztem belső vetítőgépemen. Beke gonoszul rötyögött.

– Tessék majd emlékezni erre a fiatalemberre – mutatott rám. – Hannibálról azt sem tudja, eszik vagy isszák, de tizenegyszer beül megnézni ugyanazt a filmet. Hülye vagy, fiacskám, az is maradsz. Kotródj a helyedre.

Fél évvel később érkezett az elégtétel. Már nem emlékszem, miféle megfontolásból, mit sem törődve a lehetséges következményekkel titokban elemeltem apám legféltettebb kincseinek egyikét, a Tolnai Világtörténelme egyik kötetét, és bevittem Bekének. Talán imponálni akartam neki, vagy csak azt reméltem, felhagy az aljas piszkálódással. Beke megdicsért, barátságosan tarkón legyintett, és aznap a kemény fedelű, díszes könyv fantáziadús metszeteit mutatta fel az osztálynak, miközben a magyar királyok viszályokkal, árulásokkal, gyilkosságokkal megspékelt évszázadairól adomázgatott.

Három hétig magánál tartotta, csak azután adta vissza.

Hónapokkal később, egyik este apám éppen ezt a kötetet szemelte ki, hogy magával vigye az ágyba, és álomba ringassa magát a képekkel. Váratlanul felüvöltött. Felfedezte, hogy az egyik kedvenc metszetét valaki eltávolította. A rajzra pontosan emlékszem. András király maga elé rendeli Béla herceget, édes öcsikéjét, és választásra kényszeríti. „Korona vagy kard?” – ez volt a kép alá írva, ám a kérdés fölötti metszet hiányzott. Éles pengével, akkurátusan távolították el, ablakot nyitva a következő oldalra. Apám kirángatott az ágyból, kaptam két pofont, vallanom kellett.

Másnap a történelemóra közepén apám kopogás nélkül rontott az osztályterembe. A kötetet lecsapta a tanári asztalra, majd Bekét a falhoz szorította, és úgy üvöltötte:

– Belevágott a könyvembe, maga barom!

Beke dadogott. Valami olyasmit, hogy csak kölcsönvette, de bármikor visszaragasztja, ha apám ezt kívánja.

– Ragasztgat, vagdos, még mit nem, maga barom! Könyvgyilkos! Rohadék!

Apám elviharzott, Beke ott reszketett a fal mellett, örökre megbélyegezve.

A következő tanévet már nem az iskolában kezdte. A Rádióhoz szerződött bemondónak, ahol aztán karriert is csinált időjárás-jelentőként az orgonamély hangjával.

A Báthory utcai vetítőbe mindig az Öreg érkezett utoljára. A program szerdánként hét órára volt meghirdetve, de fél nyolcnál előbb soha nem kezdődött el. Az elvtársak komótosan szállingóztak, és mire az Öreg befutott – sokszor húsz perc késéssel – már sűrű, keserű cigarettafüst gomolygott a diszkréten megvilágított teremben.

A hangulat többnyire emelkedett volt, és nélkülözött minden protokolláris formaságot. A férfiak ledobálták a zakójukat, meglazították a nyakkendőjüket, végre elengedhették magukat. Az elvtársak, a kiválasztottak, ők tizenhárman ezeken a szerda estéken két túl gyorsan is elillanó órácskára felhagyhattak a kötelező hivatali mimikrivel.

A menetrend évek óta változatlan volt. A Bizottság tagjai előbb megkóstolták a fal mellé tolt asztalokra kikészített csemegéket, az aszpikos sonkatekercset és az ököruszály salátát különösen imádták. Aztán koccintottak egymás egészségére, gyakran, ha az Öreg derűs hangulatban érkezett, még néhány vaskosabb tréfát is megengedtek maguknak, persze szigorúan a távollevők rovására.

Később, valamikor fél nyolc után néhány perccel elterpeszkedtek az öblös fotelekben, az Öreg felemelte a jobb karját, és a gépész, aki a magasból, a fülkéje apró üvegablakán keresztül rálátott az elvtársakra, elindította a vetítőgépet. Az aktuális Filmhíradóval kezdtek minden alkalommal, éppen úgy, mintha e roppant hatalommal bíró grémium egy közönséges, mondjuk angyalföldi moziban eresztette volna ki a gőzt, ám utána egy olyan játékfilm következett, amelyet az említett angyalföldi filmszínház mezei nézői soha nem láthattak volna.

Nagy ritkán, hébe-hóba a Báthory utcai vetítőben lepergő filmek talán előfordultak a hivatalos moziműsor repertoárján is, de valójában az itt levetített kópiákat kifejezetten ennek a szeánsznak a céljaira importálták a világ nyugati feléből. Előfordultak persze a szocialista táborban készült csemegék is, elsősorban a már betiltottak vagy az éppen efelé tartók. Ez utóbbiak sorsáról itt, ebben a vetítőteremben, a műbőr, behemót fotelekben elnyújtózó férfiak döntöttek.

Az Öreg ezúttal pontban fél nyolckor lépett be, lehuppant a második sor legszélére – kedvenc helyét a többiek természetesen szabadon hagyták –, és az obligát kérdés után, amelyre nem várt választ – hogy vannak az elvtársak? –, hátrafordult Baranyai felé. Baranyai kilenc nyelven beszélt, szerdánként ő tolmácsolta a filmek idegen nyelven elhangzó dialógjait. Három-négy nappal korábban a vágóasztalon megnézte az alkotást, jegyzeteket készített, hogy minden flottul menjen. A terem felső sarkában helyeztek el neki egy asztalkát, tompított fényű lámpával, hogy a sápatag világítás ne zavarja a műélvezetet.

– Mit nézünk ma, Baranyai elvtárs? – kérdezte az Öreg.

– Amerikait. Világháborús.

– Hosszú?

– Két és fél óra.

– Akkor tartsunk közben tíz perc szünetet. Egyetértenek az elvtársak?

Az Öreg éppen csak bevárta a beleegyező dörmögéseket, és már lendítette is a karját. A terem elsötétült.

Az év negyvenharmadik heti Filmhíradója is a Rákóczi-induló friss, pattogós zenéjével indult immáron harmincharmadik éve, amelyet a sötétség jótékony mélyéről néhány elvtárs hamis dúdolása kísért. Ezután a riportok következtek. A szokásos tízpercnyi ásító unalom, amit csak akkor váltott fel némi lelkesültség, ha a Bizottság valamelyik tagja vagy az Öreg feltűnt egy-egy diplomáciai esemény szereplőjeként a vásznon. Ilyenkor nem volt ritka a bajtársias narráció vagy az esetlegesen mellégombolt zakókra, slendrián borotválkozásra tett vitriolos észrevétel.

A 43-as Filmhíradó azonban nem foglalkozott aktuálpolitikával. Ezen a héten előbb a Nemzeti Múzeumról állítottak össze egy gimnáziumi színvonalú ismertetést, majd riport következett a budapesti Központi Zálogházról.

Ekkorra már a vetítő közönségének túlnyomó része elbóbiskolt – fárasztó nap állt mögöttük –, ezért aztán többen rémülten felugrottak, mikor az Öreg elbődült:

– Provokáció!

Ráadásul a pártvezér egy önkéntelen reflexmozdulattal felrúgta a fotel előtt álló fém hamutartót, amely sikoltva három darabra esett szét, és kisebb hamufelhő szállt fel a földre hulló csikkekből.

– Állítsa meg, kérem! Ezt újra meg kell nézzük, elvtársak – fűzte hozzá az Öreg jóval halkabban, miközben felállt, és hátrafordulva a gépész felé integetett. – Ez nekem nagyon, nagyon nem tetszik!

A vetítés félbeszakadt, a terem fényeit felkapcsolták.

MAGYAR FILMHÍRADÓ 1971/43, PORTRÉK A ZÁLOGHÁZBÓL (részlet)

A hölgy, N. Ilona kardigánban és átmeneti kabátban áll a kamerával szemben, a Zálogház második emeleti folyosóján, az ablak előtt. A hátteret a poros üvegtáblák, illetve a Kinizsi utca túloldalán magasodó neogótikus épület szürke homlokzata adják. A fontoskodó riporternek csak a karja látszik, a nő arcához tartja jókora mikrofonját.

– Szabad megkérdeznem, hogy mit adott zálogba?

N. Ilona orrhangon válaszolgat, talán éppen kifelé tart egy őszi megfázásból.

– A perzsabundámat.

– Mennyit kapott érte?

– Harmincezer forintot.

– Ha nem vagyok indiszkrét, miért volt szüksége önnek a pénzre?

A disztingvált asszony egyáltalán nem ütközik meg a kérdésen. Sőt, mintha kedvére való volna a faggatózás.

– Szeretnék venni egy másikat. Láttam egy csodás, svejfolt bundát a Luxusban, ötvenért.

Vágás. Új helyszín.

Már a Zálogház központi termében vagyunk, az ablaksorok előtt hömpölyög a tömeg. A riporter, szürke pulóverben, farmerban, háttal áll a kamerának, és egy fiatal, húsz év körüli lányt kérdez. F. Mária karjában néhány hónapos babát tart, az aprócska fejen kötött sapka. Közben egy pöttömnyi kisfiú kezét is fogja.

– Mit hozott?

– Egy réklit. Az övé. Lacikáé.

A nyúzott arcú, fiatal anya lenéz a gyerekre, aki a neve hallatán elmosolyodik.

A riporter meghökken, krákog, hallhatóan zavarba jön. Néhány másodperc, amíg visszanyeri lélekjelenlétét.

– Egy réklit?! Azért nem kaphatott komoly összeget!

– Nyolcat kaptam érte. Nyolc forintot.

A riporter hüledezik.

– Mire elég nyolc forint?!

F. Mária a könnyeit nyeli.

– Kalmopyrinre elég. Julika belázasodott, nekem meg nem volt pénzem gyógyszerre, hát behoztam a Lacika réklijét.

A kamera ráközelít a mama ölében szundikáló Julika lázas, rózsás arcocskájára.

A telefon csörgésére ébredtem. Ahogy ránéztem az ébresztőórára, kitört a frász. Elmúlt éjfél. Ha ilyenkor hívnak, az csak bajt jelenthet. Anyám vagy a húgom, kórház, baleset, hirtelenjében ezek derengtek fel előttem, miközben elvergődtem az ágytól a készülékig.

Kelecsényi elvtárs katonás, rekedt hangja végleg felébresztett.

– Goldstein! Remélem, nem aludt – recsegett ellenségesen. – Bár teszek rá. Kapja össze magát!

Tudja a telefonszámomat! Kelecsényi, akinek a főszerkesztői szobájába csak úgy lehetett belépni, hogy a szomszédos titkárságon trónoló Editke az ajtórésen át suttogva bejelentette az érkezőt, szóval a megközelíthetetlen, keselyűfejű Kelecsényi ismeri egy olyan senki telefonszámát, mint én! Csöppnyi büszkeséget is érezhettem volna, ha nincs ez a korom éjszaka, a kiugrani készülő szívem és a jéghideg lábfejem.

– Él még? Nem kapott szívszélhűdést? Mert most majd fog! Hogy csapja el magát keresztbe a 6-os villamos!

Igen, ez ő volt, a kíméletlen, goromba, érzéketlen Kelecsényi, aki állítólag azzal csinált karriert, hogy az ostrom alatt néhány napig bújtatta a kommunista párt egyik prominensét.

– Ide figyeljen, Goldstein! Ragadja marokra a zokniját, bár tőlem jöhet anyaszült meztelenül is. Tíz perc múlva a Mokkában várom. Tudja, hol van?

Azzal lecsapta. A Mokka jószerint az egyetlen éjjel is nyitva tartó zugkocsma volt a Körúton, taxival is minimum negyedóra. Anna már ott állt az ajtónyílásban. Házasságunk első hete után a feleségem, horkolásomra hivatkozva, átköltözött a másik szobába. Most ott vacogott a küszöbön, álmos szemmel a kockás ingemben, mert a pizsamát és a női hálópendelyt speciel utálta.

– Hova készülsz? – ennyit még kinyöghetett, miközben a nadrágomat ráncigálva rohantam az ajtó felé.

Három sarokkal odébb fogtam egy taxit, húsz perc múlva bezuhantam a Mokkába. Kelecsényi egy sarokasztalnál ült, sokáig csak gyűlölködve nézett, mikor lerogytam mellé. Körülöttünk a kis büdösben ott hullámzott a pesti alkoholisták, a művész-önjelöltek és a magányos csodavárók rosszkedvű tömege.

– Maga belekormányozott engem a legsűrűbb szarba – vágott a közepébe –, szóval azt ajánlom, Goldstein, hogy a következő öt percben olyan őszinte legyen hozzám, mintha a meredély szélén állna Galyatetőn. Tudja, ott, ahol elég egy lépés, és az ember úgy kitöri a nyakát, hogy észre sem veszi. Meg vagyok értve?

Fogalmam nem volt, mit akar tőlem. Nem igaz, mellébeszélek. Akkor én már gyanítottam, hogy ez az éjszakai rapport összefügghet a zálogházi riportommal. De ezt a sejtelmet egyelőre nem akaródzott tudomásul vennem.

Két hónappal korábban, azon az augusztus végi napon, amikor először beléptem a Filmhíradó szerkesztőségébe, Antos Zoli háttal az ajtónak, szétvetett lábakkal állt a rendezőknek fenntartott szobában, és egy celluloiddarabkát nézegetett, amit a fény felé emelt. Robusztus figura volt, főként így, az ablakkivágásban, zsíros, vastag nyaka egyetlen, amorf tömböt képezett busa fejével, és akkor még nem láttam a hasát, ami, mikor megfordult, betöltötte a szobát.

– Hát te meg ki fia-borja vagy, öcsém? – kérdezte kedélyesen.

Mikor elmagyaráztam neki, hogy ezentúl kollégák leszünk, legalábbis Kelecsényi rendezőnek szerződtetett ide, meg hogy a bölcsészkarról jöttem, és a diplomámon még meg sem száradt a tinta, akkor végigmért, hosszan vizsgálgatta a cipőmet, majd megkérdezte:

– Gumi- vagy bőrtalpú?

Meghökkentett az érdeklődése, zavaromban lepillantottam, hogy ellenőrizzem.

– Bőr.

– Pompás! – rikkantotta.

Intett, hogy tartsak vele.

A Bajtárs utcai épület, ahol a szerkesztőség székelt, kaszárnyának épült valamikor. Talán ezért szabdalták szerteszét a teret szűk, fojtogató folyosók, amelyekből a legváratlanabb pillanatban fehérre meszelt vasajtók nyíltak. Ráadásul az ingatlan felújításakor penészzöld színűre pingálták a falakat, szemmagasságban pedig vörös csíkot húztak, mintha valaki véres ujjal megjelölte volna az irányt. Antos fürgén cammogott előttem, alig tudtam lépést tartani vele. Az mindenesetre feltűnt, hogy bakancsának sarokvasai – mert ormótlan, lestrapált bakancsot hordott ezen a fülledt, párás nyár végi napon is – visszhangosan csörömpöltek a kísérteties épületben.

Az egyik vasajtónál megállt, bevárt engem, majd lenyomta a kilincset, és előretessékelt.

Hátrahőköltem.

A szerzetesi szoba egyik falára padlótól a mennyezetig érő alumíniumállványzatot húztak, amit zsúfolásig tömtek malomkeréknyi, fémesen kongó filmes dobozokkal. A sarokban vágóasztal állt, előtte támlás gurulós szék, az ajtó melletti falon pedig nevetségesen apró, rozsdásodó mosdócsésze árválkodott. A helyiséget betöltötte az aceton ázottfarmernadrág-szaga, ám engem ez a ragacsos, fojtogató illat kifejezetten lázba hozott.

Azért cövekeltem le döbbenten a küszöbön, mert a padlót teljes terjedelmében elborította több száz méternyi filmtekercs, méghozzá abból is a legérzékenyebb fajta: a negatív. Az anyag, amelyet a széltől is óvni illett, hogy meg ne sérüljön, hiszen erről készítették később a számtalan pozitívot. Tekeredett, fordult, nyújtózkodott ez a celluloidszalag minden irányba, néhol, nem találva már helyet, felgyűrődött, hurkokat írt le, és a nyitott ajtón beáramló léghuzatban sziszegett, akár Ká, az óriáskígyó.

– Voilà! – büszkélkedett Antos, és látva habozásomat, elém tülekedett hordóhasával.

Bumszli bakancsával betrappolt, mit sem törődve azzal, hogy min lépeget. Levegőt is alig mertem venni.

– Rátapostál… – nyögtem.

– Még csak most kezdem! – kacsintott rám. – De rögvest széttiprom! Meggyötöröm szegényt! Gyere már be!

– Ez egy negatív! – suttogtam. – Tönkreteszed!

– Ez a cél, öcsém! Tönkretenni! Csak egy picinykét! Besegítesz?

És elkezdett körbekolbászolni a szobában. Fütyörészve battyogott, testének jókora súlyát direkte ráeresztve a filmnegatívra, ami fájdalmasan meg-megreccsent a bakancsa talpa alatt. Mikor látta, hogy még mindig kővé meredve bámulom a küszöbön, megállt, és nevetni kezdett.

– Tudod, mit csinálok én most, öcsém?

– Nem. Nem tudom.

– Archiválok! Tudod, mi az az archívfilm?

– Régi… Régiség…

– Valami olyasmi. Megőrzésre méltó relikvia, öcsém. Na, ezt csinálom én itt most. Relikviát készítek. És ha híradós akarsz lenni, öcsém, akkor meg kell tanulnod néhány mesterfogást. Az egyik legfontosabb közülük az archívfilmgyártás. Úgyhogy ne habozz, lépjél beljebb, fiú, taposs, tiporj rá arra a negatívra, ne kíméld!

Ugrálni kezdett. Sikoltozott a filmnyersanyag, Antos belelendült, szinte már táncolt a celluloidon, megvadult, kipirult. Be kell vallanom, ennek a korpulens fickónak a trappolásában fel lehetett fedezni valami atavisztikus kéjt, ami elborzasztott ugyan, de le is nyűgözött. Szinte beszédültem a szobába. Eleinte lábujjhegyen, óvatosan járkáltam a szétterített filmszalagon, ám amikor Antos kurjongatni, tapsolni kezdett, és fokozta a ritmust, belelendültem én is. Mint valami ősi szertartáson, pusztító, tébolyult szenvedéllyel gyalogoltunk keresztül-kasul a szobán, talpunkat egyre durvábban hozzácsapva a szent filmnegatívhoz.

Csak később, mikor már az épülettel szemközti Siketek Intézetének éttermében ittuk az áldomást megismerkedésünk örömére, csak akkor avatott be Antos Zoli a titokba.

– Na figyelj, öcsém, most bekísérlek a hetedik szobába, megtörténik a beavatásod, a szeplőtelen fiúcska elveszti ártatlanságát a fülledt kuplerájban. Nyisd ki a füled, és tanulj! – kortyolt a söréből, böfögött. – Kelecsényi bátyánk, aki felvett ide téged, azzal bízott meg engem a múlt hónapban, hogy készítsek egy húszperces dokumentumfilmet Kun Béláról. Tudod, öcsém, ki volt Kun Béla?

Arcátlan kérdés volt, ezt a férfiút minden felső tagozatos gyereknek ismerni illett.

– Nos, öcsém, erről a néptribunról, aki mellesleg, de ha ezt elárulod bárkinek, letagadom, egy nagy formátumú hóhányó volt, mindegy, szóval van tudomásod arról, hogy a vörös Kunról hány percet őriznek az archívumban? Tippelj, öcsém!

– Kétszázat? Százat?

– Megbuktál, fiú! A diplomáddal elmehetsz a búsba! Hármat!

– Csak? – Ezen őszintén elcsodálkoztam.

– Hármat bizony, öcsém. De nem három percet, ugyan! Három snittet! Bizony, fiú, három rozzant, karcos, butácska, mozgó pillanat maradt erről a szép emberről az utókorra, két félközeli és egy totál. Fogod az antagonisztikus ellentmondást, öcsém? A húszperces film és a három snitt között? Érzed már a közelgő tragédiát? Na, mondd meg nekem a bölcsészkaros diplomáddal, mi ilyenkor a teendő? Hogy másznál ki a szarosbödönből? Halljam!

Eltátottam a számat. Feltünedeztek a filmes szakma még megmászandó hegycsúcsai.

– Lámpák nélkül lehet forgatni. Segédoperatőr nélkül is. De még mi, rendezők is nélkülözhetők vagyunk – a testes férfiú harsogott –, a picsába velünk! Kompay Rudolf nélkül viszont lehetetlen a filmkészítés.

Antos elemében volt. Rendelt egy adag körömpörköltet, belapátolta, és mire a friss serclivel kitunkolta a zsíros levét, meg lettem rontva.

Antos Zoli néhány percig Rudi bácsit, a Filmhíradó szürke eminenciását dicsőítette. Rudi bácsi tucatnyi albumot tartott a lakásán, és azokban fellelhető volt a fél város portréja, de lehet, hogy a statisztaszervező a fél országot lefotózta.

– Rábízhatod magad – csámcsogott Antos. – Munkakerülőtől a grófnőig hibátlan ízléssel hozza neked a delikvenst. Itt volt ez a ’19-es történet, a Kun Béla élete. Mondtam neki, hogy szállítson nekem egy tucat vöröskatonát meg egy Landler Jenőt meg egy fiatal Lukácsot. Ezután csak a zubbonyokat, kalapokat, bakancsokat kellett a statisztákra passzítani. Legvégül hozzácsaptuk a puskákat, az automobilt meg az őszirózsát. Kisétált a csapat a Népligetbe, Kun Bélát én magam játsztam, majd meglátod holnapután, ha megjön a muszter, lenyeled a nyelved, fiú. És büszke leszel arra, hogy részt vehettél az archívfilm megszületésében!

Harmadnap valóban megérkezett a pozitív. Csupa lyuk volt, kötélkarc, jótékony homály, hála a mi eszeveszett taposásunknak. A század eleji gépkocsiból Landler és Kun Béla szállt ki, emberi szem képtelen volt arra, hogy a ’19-es népbiztost megkülönböztesse Antos Zolitól. A többi statiszta is hű volt a nem létező eredetihez. Vöröskatonák grasszáltak a Népliget ritkás fái között, Lukács György félig háttal instruálta őket, Kun-Antos egy dobogón ágált a távolban, mások plakátokat ragasztottak, tüntettek, és kivégeztek néhány elhajló polgári figurát. Kompay Rudolf emberei élethűen hulltak a porba. Lenyűgöző volt az illúzió.

– Látod, öcsém – húzta ki magát Antos Zoli a vágószobában –, istenek vagyunk! Megteremtettünk egy kvázi valóságot! Mostantól ez a hivatalos múlt.

Jóval később volt szerencsém az elkészült Kun Béla-filmhez is. Mint alkotás egy kalap fekáliát sem ért, de a hamisított jelenetekbe pompásan simult a három eredeti snitt. Antos Zoli következmények nélkül erőszakolta meg a történelmet.

Hétfőnként állították össze a csütörtöki Filmhíradót. Az eseménykrónika a Rákóczi-indulóval indult, és az ország összes mozijában kötelezően vetíteni kellett a nagyjátékfilm előtt. Vak Pali, vak Pali mindent lát, szemüvegen át, kutya valagát. Gyerekként ezt skandáltuk a főcímzene alá.

Az év valamennyi hétfőjén a vezérkar Kelecsényivel az élen a vetítőbe vonult, hogy megszemlélje a heti kínálatot. Nyolc-tíz rövid filmecske pörgött le, Kelecsényi ontotta magából a tudálékos baromságait, amit a rendezők beletörődve hallgathattak. Az „elfogadás” végén, így becézték a hétfői vetítéseket, szóval a vetítések után Kelecsényi elvtárs egy cetliről felolvasta az ítéletet, hogy melyik az az öt riport, amiből összeáll a csütörtökön moziba kerülő híradó.

Lassacskán kezdtem megérteni a csíziót. Miután Antos Zoli beavatott a filmkészítés alapfogásaiba, rövid gyakornokoskodás után beugorhattam a mély vízbe. A zálogházi riport volt a második próbálkozásom. Néhány hétig csak figyeltem, legalábbis úgy tettem, mintha szivacsként szívnám magamba azt a sok sületlenséget, amivel a rendezők traktáltak. Azon a hétfői délutánon, miután levetítették a háromperces riportomat a pesti Zálogházról, szívdobogva vártam a véleményeket.

Kelecsényi hátrafordult felém, vicsorított.

– Goldstein, ha még egyszer meglátom magát a vásznon ebben a hányadék színű pulóverében, kivágom innen, mint a macskát szarni. Ne csempéssze bele magát a képbe! Nem magára kíváncsiak! Elég, ha a riportalany pofája elé dugja a mikrofont, értve vagyok? A maga jobb keze mint mikrofonállvány éppen elég nekem, néha még sok is, világos? És hol találta ezeket a tébolyult arcokat? Talán csak nem a maga lüke fejéből pattantak elő?

Persze meg voltam sértve. A pulóveremre tett rosszindulatú célzás fájt a legjobban. A drapp kardigánt történetesen a születésnapomra kaptam Annától, egy maszek butikban vásárolta, méregdrágán.

A lényeg viszont az, hogy ezen a bizonyos hétfői napon, a Filmhíradó vetítőjében Kelecsényit olyannyira eltöltötte a primer undor a pulóveres riporter láttán, aki én voltam, hogy egy pillanatra kihagyott legendás veszélyérzete.

– Ezekkel a boldogtalan figurákkal minden rendben? Aláírták a papírokat?

Az érdekelte, kötöttünk-e a megszólalókkal hivatalos szerződést.

Megnyugtattam.

– Az elejére-végére tegyen valami vidám zenét – adott nagy kegyesen zöld utat –, érezze a néző, hogy a Zálogház nem tartozik életünk kapitális döntései közé.

Miután a gépész újra befűzte a tekercset, és másodszor is lepergett az 1971-es év 43. Filmhíradójának első két riportja, felkapcsolódtak a lámpák, és vattás csönd telepedett a Báthory utca exkluzív vetítőtermére. Az Öreg behunyt szemmel, merev háttal ült, nem volt ajánlatos megzavarni.

– Az itten nyilvánvaló, elvtársak – kezdett bele végül apró szüneteket iktatva a szavak közé –, hogy provokációval állunk szemben. Hovatovább két kérdés merül fel ennek kapcsán. Ki a felelős ezért? És mit tehetünk ebben a kényes helyzetben? Azt javaslom az elvtársaknak, először ezzel a második problémával foglalkozzunk.

Az Öreg körbehordozta a tekintetét a termen.

Mostanra a napnál is világosabbá vált, hogy a dzsembori átalakult vésztörvényszékké. A Bizottság tagjainak a második vetítés után csipetnyi kétségük sem maradt, hogy a zálogházi riport melyik mozzanata szólaltatta meg az Öregben a vészcsengőt. A kulturális ügyekért felelős elvtárs, akihez ilyeténmód a Filmhíradó is tartozott, fontoskodva megszólalt.

– Holnap reggel tíz órától ezt már vetítenék a Híradó moziban. Hacsak…

– Mire céloz, Bádogos elvtárs?

– Hacsak be nem tiltjuk.

– A híradót?!

– Kiötlünk valami logikus magyarázatot.

– Mifélét? – nézett szúrósan az Öreg. – Ez példa nélküli lenne. Egyébként sem magyarázkodunk. Az a gyengék fegyvere. Nem, a Filmhíradót nem tilthatjuk be. Saját magunkat lőnénk lábon. Egyéb ötlet?

Az elvtársak némán lapultak.

Baranyai, a szinkrontolmács, aki roppant kényelmetlenül érezte magát már vagy negyedórája, hogy akaratlan tanúja lett egy veszedelmesen bizalmas tanácskozásnak, köhécselni kezdett hátul, és bátortalanul felnyújtotta a karját.

– Valami ötlete támadt, Baranyai elvtárs? – nézett rá az Öreg biztatóan. – Csak bátran, ki vele!

– Én úgy-e nem volnék kompetens – dadogott Baranyai –, csak azt gondolom, a probléma magja jelenleg az, hogy a perzsabundára vágyó nő után megszólal a csóró leányanya a nyolcforintos kis ügyével, úgy-e, na már most, ha azt ki tetszenének hajítani, úgy értem, kivágnák az elvtársak a riportból, akkor úgy-e megszűnne a kontraszt, a perzsabunda meg a gyógyszervásárlás között, szóval megoldódna a probléma, szóval, viszont én nem szeretnék beleszólni, csak úgy mondom.

– Fején találta a szöget, Baranyai elvtárs – szólt az Öreg elgondolkodva. – Most már csak az kérdés, hogy miként megy ez technikailag. Én ehhez, elvtársak, bevallom, nem értek.

A kulturális ügyekért felelős férfiú felugrott.

– Azonnal hívom Kelecsényit! – tüsténkedett. – A főszerkesztő a Híradónál – magyarázta.

Az Öreg bólintott, mire a kulturális ügyek felelőse kirohant a vetítőből, mert ebben a helyiségben nem tartottak telefonkészüléket.