VASS VIRÁG

SZÓLÓ

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Az örökké rövid története

© Vass Virág, 2025

© Open Books, 2025

A borítón a Studio Manassé a Dolly ikrekről készült, Mirror Portrait című fotója látható. A kiadó sajnos nem járt sikerrel a jogtulajdonos felkutatásában, de utólagos megkeresés esetén is örömmel áll a rendelkezésére.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Pávay Andrea

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-425-3

Anyunak,
aki álmodni tanított

„Oda és azért,
amiről úgy tudom: nincs,
de érzem, hogy van.”

Fodor Ákos

„Én én vagyok magamnak,
s neked én te vagyok,
s te én vagy magadnak,
két külön hatalom.
S ketten mi vagyunk.
De csak ha vállalom.”

Radnóti Miklós

PROLÓGUS

LOS ANGELES,
MGM–STÚDIÓ, 1969

Van a Könyvben egy jelenet, amikor a magyar ikerpár karrierje felfelé ívelő szakaszában találkozik a walesi herceggel. Azon az estélyen VIII. Eduárd beleszeret az egyik Dolly nővérbe, és évtizedeken át tartó kergetőzés veszi kezdetét. A helyszín Európa legrangosabb társasági eseménye, amit csak úgy emlegetnek London-szerte: „a Bál”.

A jelenet első képsorain azt látjuk, hogy Jenny Dolly szinte belöki a testvérét a bálterembe, az angol arisztokraták közé, és, hogy elüsse a lámpalázát, odasúgja neki magyarul: „Soha életemben nem láttam ennyi felékszerezett, sápadt, formátlan, ráncos arcú embert pezsgőzni…”

Az egész nem tart tovább hatvan másodpercnél, de már második hete forgatják.

Ez alatt a két hét alatt Föld körüli pályára állították az első holdkompot. John Lennon és Yoko Ono egy hétig ágyban maradtak a világbékéért. A csehszlovák jégkorongcsapat legyőzte a szovjet csapatot a stockholmi jégkorong-világbajnokságon. A hetvenéves Golda Meir pedig kormányt alapított Izraelben.

De az a kurva jelenet csak nem akar összeállni! Bár a rendező, Cory Pollard folyamatosan bizonygatja, hogy a Jenny Dollyt alakító színésznő rá fog érezni a szerepre, ő maga sem elégedett a muszterekkel.

Ez egy tehén. Nyilvánvaló, hogy nem briliáns színészi képességei miatt választották ki a szerepre, hanem mert valamennyire hasonlít a Rosie Dollyt alakító színésznőre, így a sminkes és a fodrász összehangolt munkájának köszönhetően ikerpárnak tűnnek.

A tizenötödik nap reggelén Pollard felkeresi a szereposztási részleget.

– Másik színésznőt akarok.

A castingdirektor még nem fejezte be a reggelit, egy szelet pirítóst gondosan egyforma kockákra vág, amiket lágytojásba mártogat.

Felnéz a tányérjából.

– Én nem tudok neked két jó mozgású, jó hangú, jó színésznőt találni, akik valamennyire hasonlítanak is…

A rendező gyomra megkordul. Jó pár reggelit kihagyott, és jó pár reggeli stábértekezletet végigült már, annyira lenyűgözte a magyar ikerpár életútja. Égett a vágytól, hogy megcsinálja ezt a filmet. Ráhangolódott a revü, a régi Hollywood, a bevándorlósors, a jazzkorszak párizsi világára, de a felvételek kezdetétől fogva minden egyes nap kínszenvedés.

Nem mutatta be a forgatókönyvet jóváhagyásra, azon egyszerű okból, hogy nem volt mit bemutatnia – a stúdió által követelt Könyvet napról napra írják, az ikerpár még életben lévő tagja, Rosie Dolly jegyzetei alapján.

Az MGM felső vezetői rajonganak a családi szórakoztató filmekért, amelyek nagyjából ugyanazokra a történetsémákra épülnek. Marketingkutatásaik kimutatták, hogy a közönség ezt várja el az üvöltő oroszlán védjegye alatt.

De Pollard eltökélte, hogy megalkuvásmentes és életközeli filmet készít.

Az újabb holtponton egy deus ex machina lendíti át.

A stúdió párnázott ajtaja feltárul, megjelenik benne egy járókeret, azután egy hatalmas napszemüveg.

Rosie Dolly, az életrajzi film hősnője ravaszul fenntartotta magának a jogot, hogy a kész anyagot jóváhagyja.

A rendező visszajátssza neki a jelenetet a vágógépen.

– Nos, mi az ítélet, hölgyem?

– Őszintén szólva, mást vártam – szól az idős asszony a megrögzött dohányos hangján. Nem mond többet, de ez is elég, hogy a rendező hisztérikusan legyintsen.

Rosie szarkalábakkal szegélyezett mandulaszeme mozdulatlanul tapad rá.

– Mr. Pollard, a film csodálatos. Emberi, más, mint a többi. – Mr. Pollard nem szereti a „más, mint a többi”-t. – Csak legyen egy kis türelemmel. Rendbe teszünk mindent!

– Nincs itt mit rendbe tenni – válaszolja a rendező élesen.

– Zavar a hátteret elkenő kameramozgás – böki ki Rosie. – Ahogy a kamera végighalad Jennyvel a teremben… nem is tudom, a kamera játszik, nem a színésznő!

Pollard behunyja a szemét.

– Ma ez a kameramozgás számít modernnek – mondja szárazon. – Muszáj haladni a korral…

Az idős hölgy felemeli csontszínű, hervadt kezét.

– Drágám, ha a művészetnek haladnia kellene a korral, akkor egy Rembrandtnak esélye sem lenne egy Picassóval szemben.

– Nézze, Miss Dolly, itt üzletről van szó – veti közbe a stúdió képviselője. – Ön szerződést írt alá, mi pedig elvárjuk öntől, hogy teljesítse a kötelességeit.

Az MGM szögletes állú menedzserét akárha sziklából faragta volna ki egy tehetségtelen szobrász. Bár a hatalmas hangárban kifejezetten hűvös van, a férfi csontos arca izzad, mintha gőzfürdőben ülne.

Fél valamitől, állapítja meg meglepetten Rosie. Némán méregetik egymást.

– Amikor egy férfi aláírat valamit egy nővel, annak általában nincs jó vége – szólal meg végül Rosie, és megindul kifelé a járókeretével.

A stáb rémülten észleli, hogy a Dolly nővérek sztorija összeomlóban van.

– A párbeszédet amúgy szó szerint a jegyzeteiből vettem – szól utána Pollard védekezően.

– Csökönyösségük az üzleti és pszichológiai érzék teljes hiányát mutatja… – mormogja a hölgy magyaros hangsúllyal.

– Akkor intézkedjen, hogy kapjak egy használható forgatókönyvet!

Rosie Dolly hátrafordul.

– Nézze, uram. Én sohasem tanultam dramaturgiát, de abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy a legnagyobb huszadik századi színészekkel játszhattam…

Pollard felsóhajt, hányszor kell még végighallgatnia Chaplint, Rudolf Valentinót meg a többieket? Talán nem is a főszerepet alakító színésznő, hanem maga a főszereplő zavarja. A főszereplő sosem tudja igazán, miről szól a története, hiszen nyakig bele van gabalyodva…

De vajon mesélhetünk-e egy emberről anélkül, hogy elolvassuk a hurkolt macskakaparással írt vallomását?

Cory Pollard sokat látott szeme már az első oldalaknál könnyezni kezdett, igyekezett úgy törölgetni, hogy ne essen könnycsepp az ordító oroszlánnal díszített jegyzettömbjére.

Talán nem ugyanezt a hatást szeretné elérni a filmmel is?

– …hallotta már azt a nevet, hogy Fedák Sári? – hirtelen csendes lesz Rosie Dolly hangja, csendes és meleg. – Magyar színésznő volt. Ha ő megszólalt, az ember olyasvalamit érzett, hogy minden mondata mögött ott van a tízparancsolat.

Ebben a stílusban folytatja, egészen lebilincselve a stáb figyelmét.

Talán ezért, vagy mert beleíratta a szerződésbe, hogy csakis az általa jóváhagyott kópiákat engedi forgalmazni, a stúdió képviselője hangot vált.

– Miss Dolly, önnek minden joga megvan arra, hogy erőfeszítése meghozza a gyümölcsét. Ön művész. Ön legenda. Az ön történetét akarja látni a közönség…

Ezzel Rosie Dolly szerényen egyetért.

– Most ki kell mennem. – Visszatuszkolja apró kézitáskájába a jegyzettömbjét, azután felpillant. – Ó, nem, nem hagyom itt a filmet… csak a vízhajtó miatt.

A Jenny Dollyt alakító színésznő szája elnyílik a döbbenettől.

Most már igazán fúrni kezdi az oldalát a kíváncsiság, ki is lehetett valójában ez a Rosie Dolly? Egyszer talán fiatal volt. Fiatal és éppen olyan kezdő, mint ő… Aznap először megjelenik egy beazonosítható érzelem az arcán.

A rendező nem akarja elszalasztani a pillanatot, int az operatőrnek.

– Éééés… ennyi! – kiált fel nem sokkal később diadalittasan. – Kópiát!

I. RÉSZ

„Ha az ember sokat álmodik, gyorsabban nő.”

Émile Ajar

1. FEJEZET

LONDON, 1920

Ki vagyok én? – mered a tükörképére Rosie. A szeme fénytelen, fáradtságtól karikás.

Péntek este van. A londoni színház alagsorában az emberi verejték émelyítő elegyet képez a két bengáli tigris pézsmaszagával és az előadás során eldurrogtatott pirotechnikai eszközök füstjével.

Rosie óvatosan lehúzza a strasszdíszt a mellbimbójáról. Ha nem a megfelelő szögben szedi le, nem kis fájdalommal jár. Félretolja a színházi öltözőasztalon a rúzsfoltos pezsgőspoharakat, és egy bádogcsészébe vattát áztat. Hagyja, hogy alaposan átitassa a vattát a hideg tea, azután gondosan átpaskolja vele a lesminkelt arcát.

Ő ugyan ma este nem fogja még egyszer kisminkelni magát!

A hűs vattát egy pillanatra a szemhéjához szorítja, gondolatai még az izzasztó előadás körül forognak. Délelőtt, a próbákon ólomsúlyúnak érezte a páncélszerű jelmezt, a tollas fejdíszt, képtelen volt mozdulni alatta, az asszisztense szívószállal itatta, hajszárítóval szárította róla az izzadságot. De este a színpadon könnyedén, tollpiheként táncolt. Arra gondol, ez jó téma lehetne a tükrös számnál. Benne van minden a művészetről.

Mellette sminkel a testvére, zavarba ejtően hasonló mozdulatokkal.

A tükrös szám a fő attrakciójuk. A két nővér vonásai hol szétválnak, hol egymásra kopírozódnak, mint a kép a Leica keresőjében. Jenny elindít egy mozdulatot, ő pedig a tükördíszletben lemásolja. Mindig, minden egyes pillanatban tűpontosan úgy mozdul, ahogyan a nővére. Mintha az árnyéka volna.

Az életben is éppen így van.

„Ó, bármit is csinálok, Rosie utánam csinálja – nyilatkozta Jenny a legnagyobb angol napilapnak. – Egymás tükörképei vagyunk.”

Megcsapja a mellette pepecselő Jenny Narcisse Noir parfümjének illata. A nővére már lemosta a színpadi festéket, elkészült a civil sminkjével, és fájdalomcsillapító port vesz be pezsgővel.

– Még pár perc, és… előkelő londoni hölgyek leszünk – szól Jenny rekedten.

– Vagy nem.

Rosie felkészül a sikerre. De a csalódás sem fogja váratlanul érni. Mindig így áll a dolgokhoz. Eddig bevált.

Jenny szipog, lecsapja a púderpamacsot, és rákacsint a púderfelhőn át:

– Dehogynem! Fordulunk egyet az arisztokraták között. Érezd a figurát!

– Ez nem fog megállni, Janka. – Egy pillanatra a tükörre mered, ahol ugyanazt az arcot látja, mint akit éppen győzködni próbál. – Az a sok karót nyelt angol… én itt megfulladok. Utálom, tiszta szívemből utálom Londont!

Öltözőjük nem nagyobb, mint egy hálókocsivagon.

A falon sorakozó fogasokra jelmezeket zsúfoltak. A Világhírű Dolly nővérek londoni fellépését hirdető elegáns, fekete-arany plakát, mintha szégyenkezne, hogy ide került.

– Adj nekem egy hetet! – Jenny felmutatja a tükörbe a The Sunday Times címlapját. A címoldal felét elfoglalja a fejdíszes fotójuk. – Ha utána sem tetszik, good bye! Visszahajózunk New Yorkba.

Rosie bólint. De Jenny ismeri a húgát. Jobban ismeri, mint saját magát.

– Nem hiszed, hogy működni fog, de én azt mondom neked, hogy jó lesz. New Yorkban mindörökre a Dolly Sisters maradnánk. Éneklő, táncoló babák… Ziegfeld-lányok, revügörlök a Broadway leghíresebb tánckarából. Csinos arcot, formás hátsót minden lokálban találni! Szerinted hány millió lány képes letérdelni egy stúdióigazgató előtt? De mi… mi művészek vagyunk!

Rosie bólint.

– Erre születtünk – feleli különösebb meggyőződés nélkül, miközben a nyilvánvalóra gondol. Az egyforma arcukra, ami annyira tetszik az embereknek.

– Ha te nem akarod, akkor ezen a ponton tárgytalanná tesszük az egészet… De nézz körül! Ez a város tele van élettel, kultúrával. Előkelő, dekadens, európai… Ez az, ami igazán mi vagyunk! Ránk harapnak. Higgy nekem!

Mindkét kezét a húga felé nyújtja. A mozdulatban van valami öntudatlan kevélység, amit Rosie olyan jól ismer, a születésük óta.

Némi habozás után ő is felemeli a kezét, ujjaik összefonódnak.

– Imádni fogod! – ragyog fel Jenny. – Philip Sassoon a legjobb házat viszi Londonban, és a vendégei minket akarnak látni.

Rosie előtt felvillan a vágóhídra terelt marhák képe, otthon, régen, Budapesten, amikor Jennyvel kislányok voltak, és Anyuka még csak tervezte a nagy utazást Amerikába, és Jenny ugyanezzel a hévvel győzködte.

„Nem véletlenül nevezik Amerikát a korlátlan lehetőségek hazájának!” – szajkózta a tízéves Jenny a vágóhíd mellett Anyuka szavait, miközben a marhák boldog öntudatlanságban kongatták a nyakukba akasztott kolompot.

* * *

Rosie az életét, legalábbis egyelőre, nem nevezhette tökéletesnek, de sokkal jobb volt, mint ahogyan elképzelte azon az áprilisi napon, amikor Ellis Islanden életében először megpillantotta a Szabadság-szobrot.

Akkor a jövő csupa sötétség és idegenség volt.

Jenny számára csupa lehetőség. Mosolyogva, előrenyújtott kézzel lépdelt oda a gyermekvédelmi hivatal tisztviselőjéhez, hogy átadja az okmányait. Akkor sem látszott rajta a megszeppenés, amikor a termetes, kék mellényes férfi kirángatta a kofferből a Kukorica Jancsi-jelmezét, felemelte a gyolcsgatyát, és kérdőn tekintett körbe.

Legfontosabb vagyontárgyuk ez az olcsó kis jelmez volt, amelyben életük legnagyobb sikerét aratták a Vigadó színpadán, és amely most szánalmas rongydarabként himbálózott az amerikai hivatalnok hatalmas tenyerében.

Miután – hasonlóan az előttük és utánuk kígyózó sokasághoz – a család egyetlen tagja sem beszélt angolul, a tisztviselő legyintett, és visszagyűrte a maskarát a szegényes poggyászba.

Ettől a mozdulattól a tizenegy éves Deli Rózának, maga sem tudta, miért, de összeszorult a szíve. Mintha az egész hátrahagyott életét gyűrte volna össze ez az idegen.

– Nézz ide… Ezt nézd! – Jenny hangjára összerezzen, mintha álomból ébredne. – Hogy neked mennyire igazad volt! Nem megyünk sehová.

A testvére orra elé tolja az aranyszegélyes meghívót. Az öltözői szék sok mindent kibír, de most, hogy Jenny látványosan visszarogy rá, felnyög egy kicsit. – Ezek a seggfejek… Azt írják, a személyzeti bejárat előtt várakozzunk.

– Hol?

– Jól hallod. London House… Park Lane 25.… És itt írják apró betűvel! Személyzeti bejárat. Ugyanitt fizetik ki a tiszteletdíjat. Mi ott nem vendégek leszünk. A tánc után egyszerűen kifizetnek és hazaküldenek.

Hát ennyit a felső körökben való forgolódásról.

New Yorkban legalább világosak a játékszabályok. A színészek és az ölebek roppant szórakoztatóak, amíg tudják, hol a helyük.

Nem a felső tízezer partijain.

– Akkor lesminkelhetek végre?

Három rövid, határozott kopogás az ajtón. Összenéznek.

– Egy szót se! – vakkantja Jenny, futó pillantást vet a tükörre, kifújja a levegőt, és szélesen elmosolyodik. – Veuillez entrer! Allez-y!

Sir William Maxwell Aitken, ismertebb nevén Lord Beaverbrook áll az ajtóban, fekete, háromrészes öltönyben, krémszínű hajtókavirággal, amelyet különös előszeretettel viselnek Londonban az úriemberek.

– Kip-kop… – Jéggel teli pezsgősvödörrel nyomakszik a zsúfolt kis helyiségbe. Széles mosolya könnyed, enyhén ironikus, mintha tisztában volna vele, hogy jelenléte a kopott öltözőben meglehetősen abszurd. – Jelentem, London a lábuk előtt hever. Botrányosan tehetségesek voltak ma este!

A kanadai születésű brit újságmágnás negyvenkét éves, nős, de külön él a feleségétől. Bátran udvarol a szórakoztatóipar feltörekvő üdvöskéinek.

Gyorsan és ügyesen kibontja a pezsgőt, lárma és dráma nélkül. Textilszalvétát teker a palack nyakára, amikor eltávolítja a dugót, és nagy szakértelemmel megtölt három rúzsfoltos poharat. Koccintanak.

Jenny minden báját bevetve rámosolyog, amitől imádnivaló gödröcskék jelennek meg az arcán.

– Maga áll a The Sunday Times ömlengő cikke mögött, ugye?

– Hát nem tudok hazudni. Legalábbis magának nem, Jenny. De nagy szívességet nem kellett kérni. Imádják magukat.

Rosie csalódást érez, hogy Londonban is így mennek a dolgok. Pártfogók, szívességek, telefonok. Lord Beaverbrook figyelmét nem kerüli el a kis csönd. Azok a férfiak ilyen érzékenyek, akik őszintén kedvelik a nőket.

– Ne aggódjon, Rosie. Csakugyan felfigyeltek magukra. Nem túloztam, amikor azt mondtam, hogy London a lábuk előtt hever.

– Akkor miért kellett szót emelnie az érdekünkben? – kérdezi Jenny.

– Talán csak fontoskodásból, talán mert szeretem a gyönyörű fiatal nőket.

Jenny és Rosie egyszerre nevetik el magukat.

– Legalább lefegyverzően őszinte.

– Amikor először pillantottam meg önöket a színpadon, abban a rémes tükrös számban, arra gondoltam, hogy a legizgalmasabb nők, akiket valaha láttam. Van valami az arcukban, ami egyszerűen nem hagy nyugodni. Minduntalan magukon jár az eszem. Árt az egészségemnek, akadályoz a munkámban. Hát ezért vagyok itt. Lehetek a kísérőjük ma este?

Rosie arra gondol, hogy ennek a férfinak természetes, hogy az emberek igent mondanak neki. Főleg a nők.

– Nem – vágja rá azonnal.

Jenny kifúj egy füstkarikát, és figyeli, amint mozdulatlanul lebeg a levegőben.

– Mi nem megyünk Lord Sassoon partijára.

– Badarság. Mindenki jön Lord Sassoon partijára. Ahogy a firkászaim írják: mindenki, aki számít.

– Nos, ezek szerint a Dolly nővérek nem számítanak. Lehet, hogy London a lábunk előtt hever, de tudja, arra roppant kényes ez a város, hogy melyik bejáraton közlekedünk. – Jenny mosolyog, de valójában nagyon közel áll ahhoz, hogy elsírja magát. Elmeséli a lordnak, mi áll a meghívójuk alján, apró betűvel. Már nem is próbálja titkolni, mekkora keserűséget érez.

– Maga most mérges rám – sóhajt Lord Beaverbrook.

– Miért lennék mérges?

– Én is a brancs tagja vagyok.

– Dehogy! – Jenny tudja, kár volna tagadni. Ami azt illeti, azt akarja, hogy egész London tudja meg, mennyire haragszik.

A lord egy pillanatig habozik, átgondolja az angol kasztrendszer szabályait, próbálja elhelyezni benne a híres amerikai ikerpárt. Úgy véli, hogy a két lány egyetlen maró kacajjal helyrerakná az arisztokrata barátait.

– Teljesen igaza van, Miss Dolly. Ha Sir Philip fogadni akarja önöket a házában, akkor vendégként kell érkezniük. Nem mulattatóként. – Mellényzsebéből töltőtollat vesz elő, szúrós, barna tekintetét Jennyre szegezi. – A saját fegyverével győzze le a gazfickót!

Lord Beaverbrook segítségével az ikrek még aznap este kifogástalanul udvarias, késéles válaszlevelet firkantanak Sir Philipnek: „Hatalmas megtiszteltetés… satöbbi. Utálunk nemet mondani, de sajnos muszáj. Satöbbi, satöbbi.”

Sir Philipet annyira elképeszti, hogy a „táncoló babák” nemet mondtak neki, hogy két nappal később úgy dönt, elmegy, és saját szemével nézi meg őket a New Oxford Theatre színpadán.

* * *

Azután London egyszeriben megváltozik, kegyesen a keblére öleli a Dolly nővéreket, ki érti ezt? Az annyiszor dédelgetett álom: megdicsőülve visszatérni Európába, Anyuka leghőbb vágya valóra válik. Ilyen hirtelen, ilyen váratlanul. Néhány héttel a League of Notions premierje után az öltöztetőnőjük egy borítékot nyújt át az ikreknek. Az egyik percben még fullasztóan szűk és poros az öltöző, a másikban kigyúlnak a tükröt szegélyező izzók, és beragyogják az arcukat. Sir Philip ismét fogadást ad, és tisztelettel kéri a művésznőket, hogy legyenek a jótékonysági rendezvény díszvendégei.

Jenny fennhangon olvassa, felhorkan, aztán szende pillantást vet a húgára.

– Nem lehet a Jóistennel kibabrálni. Ha ő akar valamit, az meglesz.

Rosie felvonja a szemöldökét. Nincs meggyőződve róla, hogy az égiek ennyire törnék magukat, hogy eljuttassák őket Sir Philip partijára. A nővére viszont annál többet mesterkedett azon, hogy Londonban az amerikai sikereiket is túlszárnyalják.

Jenny minden szerény vagy nem szerény képességei mellett egyvalamihez vitathatatlanul ért: a reklám művészetéhez. Tisztában van vele, hogy a színpadon Európában is csak annyit tudnak vagy annyit nem tudnak, mint odaát, Amerikában. Minden művészi fegyverzetük a bájuk, a kedvességük, és… az egyformaságuk.

Tisztában van azzal is, hogy éppen jó időben tértek vissza, hiszen a világháború Európában sok mindent megváltoztatott. Az angol arisztokrata hölgyek a klubokban a gépírókisasszonyok közé vegyülve táncolnak, fiúsra nyírt frizurát és rövid szoknyát hordanak, nyíltan flörtölnek, dohányoznak. De továbbra is olyan megközelíthetetlenek, mint az öreg királynő maga.

Az Újvilág már megismerte őket, tele van velük, ott már mindent elértek. De ha a londoni színpadon is illően nagy szerepet kapnak, ha Európában is jóváhagyják, hogy kiemelkedtek a revükarból, akkor nemzetközi sztárként térhetnek vissza a Broadwayre. Örökre le akarják vedleni a bevándorlóbőrüket, mint a kígyók. Rosie néhány pillanatig dédelgetni kezdi magában a képet, ahogy Béci a gettóban és Felszegi Klári az Aggtelek utcából olvassa a róluk szóló londoni tudósításokat… Aztán idegesen keverni kezdi az előtte heverő kártyát. Retiküljében mindig ott lapul egy pakli. Faggatja, egyre faggatja a jövendőt. Nem arról van szó, hogy nem bízik Jenny ösztöneiben. Hanem arról, hogy önmagában jobban bízik.

Sóhajtva rakosgatja ki a lapokat.

– Fordított Varázskirálynő – motyogja. Anyjától örökölte a tarot-tudását, akihez messziről is eljártak Bronxba. Vannak dolgok, amikhez mi jobban értünk, mint az amerikaiak, mondogatta mindig.

Hogy ki az a „mi”, az sokáig fejtörést okozott a lányok számára. Bár még gyerekek voltak, amikor kikötöttek az Újvilágban, hamar megtanulták, hogy ők egyszerre európaiak, zsidók, magyarok, ők is részei voltak mindennek, ugyanakkor mindenhonnan kilógtak. A ti firmátok… – mondták nekik az ír, zsidó vagy szicíliai bevándorló lányok. Mert olyan sem létezett, hogy „amerikai ember”.

De vengerkák… azok biztosan nem voltak! Ők nem fognak elfeledve meghalni egy távoli kórházban.

Az átkelés Európából Amerikába pokoli volt.

A parányi kabin imbolygott, a hajót a szénpor, a zsíros marhapörkölt, a gázolaj szaga miazmaként lengte be. A gőzöst ellepték a bogarak, a kemény kötésű, viharvert férfiak pedig leplezetlen érdeklődéssel bámulták a tizenhárom éves, feltűnően szép kislányokat. Ezért az öt napot egy nyugágyban kuporogva, dideregve töltötték a fedélzeten, a bevándorló asszonyok és a gyerekek gyűrűjében.

A szmogból felbukkanó New York olyan hatalmasnak, olyan idegennek tetszett, hogy Rosie beleszédült. A buszok, fiákerek elrohantak mellettük, majd a semmibe vesztek.

Most, tizenöt évvel később ugyanilyen szürkének és idegennek érzi Európát. A legtöbb amerikai háztartásban már van fürdőszoba, mosógép, kenyérpirító, rádió, az utcák ragyognak a fényreklámoktól, a garázsokban autók parkolnak. Európában eközben több millió ember hideg, fából készült budiban végzi a szükségét, és újságpapírral vagy levelekkel törli ki a fenekét. De még mindig nincs művészet Európa jóváhagyása nélkül!

Amerikában az ikrek szívesen hivatkoznak európai gyökereikre, homályos célzásokat tesznek Bécsre, ahol még sohasem jártak, a Monarchiában eltöltött gyermekéveikre. Minden mondén tudásukat az Aggteleki utcában szerezték, mielőtt felszálltak az Újvilágba tartó Vaterland gőzösre. Bennfentesként osztották meg az amerikai színésznőkkel, hogy Párizsban a Molyneux, Bécsben a Krivitsky, Budapesten a Baum a legjobb ruhaszalon, nem mintha sok alkalmuk lett volna bármelyiket is felkeresni.

Londonban azonban a háború előtt szerzett közép-európai tapasztalataikkal senkire sem tesznek mélyebb benyomást. Különösen a páholyokban nem, ahol a legjobb társaság tagjai pezsgőznek.

– A mi jövőnk nem itt van – sóhajtja Rosie, és gondosan összerendezgeti a kártyalapokat, elteszi őket egy selyemtokba, amit belecsúsztat a kimonója zsebébe. – Ziegfeld-lányok vagyunk, Janka. Sztárok. De nem művészek. Minél hamarabb belenyugszol ebbe, annál könnyebb.

Jenny dacosan összeszorítja a száját, mandulavágású szemébe könnyek gyűlnek.

– Nem vagyok hajlandó beletörődni! Mindjárt betöltjük a huszonnyolcat. És itt ez a sereg dolog…

– Micsoda?

– Világjárvány. Háború… Mindketten elváltunk. Mi jöhet még? Nyomor. Öregség.

Rosie sóhajt, iszik egy korty gint, rágyújt egy cigarettára, megadóan visszafordul a tükörhöz, és sminkelni kezd. Fél kézzel felvisz még egy kis szemfestéket, és reméli, hogy így már elmegy.

* * *

Ahogy feltűnnek a London House fogadótermében a Park Lane 25. szám alatt, a terem hirtelen elcsendesül. A következő pillanatban folytatódik a beszélgetés, még lármásabban és még fülsiketítőbben, mintha így akarnák leplezni, hogy megbámulták a híres amerikai sztárokat.

Jenny olyan gyorsan löki be a terembe, hogy Rosie szeme előtt az emberek homályos masszává olvadnak, alig tudja megkülönböztetni az arcokat. Gyötrő vágyat érez menekülni innen. A nővére a köztük lévő rejtélyes telepátiával érzi ezt, és odasúgja neki magyarul, bizalmasan:

– Soha életemben nem láttam ennyi felékszerezett, sápadt, formátlan, ráncos arcú embert pezsgőzni és összecsókolózni.

Jenny háta pőre a kivágott estélyiben, de a nyaka és a karja úgy csillog, mint a Piccadillyn a forgalmi lámpa.

Rosie néha úgy érzi, minél szorosabb kötelék fűzi őket össze, annál inkább eltávolodnak másoktól. Mert bármilyen elkeseredetten viaskodnak is, olyan bensőségesen szeretik egymást, hogy abból az egész világ ki van rekesztve. Kapcsolatukban van valamilyen néma, ősi egymásrautaltság, végzetes függés és összekötöttség. Egy isten háta mögötti magyar városból, Balassagyarmatról támogatták egymást a London House-ig.

És ebben a hatalmas, díszes bejáratú, fehér épületben most London minden gazdag, híres és ünnepelt embere őket fürkészi. Amerika híres ikertrösztjét.

És Lord Beaverbrook még mindig sehol!

Rosie reménytelenül kívülállónak érzi magát a csillogó vendégseregben, ahol mindenki mindenkit ismer. Végtelennek tűnő percek után egy termetes asszony melléjük lép. Strucctollat, libegő, sötétkék selyemruhát visel, az anyagából kitelne egy cirkuszi sátor.

– Nahát. A Dolly Sisters! Sir Philip úgy gyűjti a híres embereket, mint vadászok a trófeát.

Felteszi a csíptetőjét, hogy közelebbről is megvizsgálja őket.

– Ilyen arcból, mint a maguké, egy is sok lenne! De hogy mindjárt kettő… A természet túlzása. Drágáim, sans cérémonie – legyint olyan kézmozdulattal, amely azt sejteti, hogy igenis ceremóniához szokott. A legfelsőbb arisztokrata körökhöz tartozik – szólítsanak Tányának.

Londonban, akárcsak Párizsban, újabban minden koktélasztalra jut egy-két menekült orosz hercegnő. De Tánya igazi grande dame. A következő percekben olyan sok embernek mutatja be őket, hogy a nevek teljesen összemosódnak az ikrek agyában.

– Ismerik Lord Mountbattent? És Sir Edward Stanley-t?

Miközben Tánya Éjkirálynőként hömpölyög előttük, egy rendkívül elegáns, mosolygó, pirospozsgás arcú fiatalember lép a lányok mellé.

– Te, Roszika, nézd, olyan ismerős… – szűri Jenny a foga között. Bizalmas közléseknél az ikrek azonnal magyarra váltanak, noha az anyanyelvüket egyre jobban felejtik, pontosabban privát használatra teljesen átformálják, angol és színházi zsargonnal fűszerezik. Rajtuk kívül senki nem érti ezt az ikernyelvet. – Nem mondhatnám, hogy az esetem, de csinos gyerek…

Rosie a fejét rázza, ő is mosolyog. Fogalma sincs, ki ez a fiú.

Visszasúg valamit, de alig lehet észrevenni, hogy miközben a kezüket csókra nyújtják, váltottak néhány szót.

– I am very glad to meet you! – fordul a fiatalember Jennyhez.

A semmiből egyszerre ott terem Sir Philip Sassoon, aki, noha kísérőjüknek ajánlkozott, az este folyamán, mintha megfeledkezett volna róluk. De most előkerül, és úgy tűnik, nem örül, hogy az ikrek szóba elegyedtek a szőke ismeretlennel.

A fiatalember is, mintha motyogna valamit, de – talán a félszegség vagy a hangzavar miatt – a bemutatkozó nevét nem lehet érteni. Pedig egészen biztos, hogy mond valamit ő is, Sir Philip is.

Valószínűleg mindenki örvend a találkozásnak.

De azt már meghallják az ikrek, amikor a szőke ismeretlen minden szótagot gyönyörűen artikulálva bevallja:

– Majd meghaltam, hogy megismerkedjek magukkal.

Elragadtatással beszél arról, hogy egy héten át minden este ott ült a New Oxford Theatre-ben, egyre csak hajtogatja, hogy nem tud betelni a produkciók látványvilágával, egyszerűen el van ragadtatva a lányoktól.

Az ikrek mosolyognak, és félhangon, a foguk mögül kérdezik egymástól, ugyan ki lehet ez. Bosszantó, hogy ilyen látványosan lecövekel mellettük az idegen, teljesen kivonva őket a forgalomból. Az addig olyan izgalmasan kíváncsi társaság, akik a Dolly ikrek miatt sereglettek össze, ezt egyöntetűen tudomásul veszi.

Még Tánya hercegnő is, aki az imént zihálva törte nekik az utat, visszavonulót fúj, csak a csíptetőjén keresztül sandít feléjük. Követi az ikrek és szőke kísérőjük minden lépését. Ki a fene lehet ez? Filmcsillag? Milliomos? Producer?

Akárki is, a parkettre vezeti Jennyt, azután Rosie-t. Sikamlós shimmyt, merész one-stepet táncol velük, figyelmet követelve magának, amit meg is kap.

Az emberek félrehúzódnak a parkett szélére, pezsgőznek, de közben lesik a furcsa trió minden mozdulatát.

Színházban is ritka az ilyen lelkes közönség.

A szőke fiatalember nem tágít Jenny és Rosie mellől, az arca előbb rózsaszínű, aztán, ahogy a jazz-zenekar felpörgeti a ritmust, már bíborban játszik. Sistereg körülöttük a levegő.

Hajnal kettőkor végül egy ősz hajú, idősebb úr, rendjelekkel és kitüntetésekkel a mellén, odalép a Jennyvel éppen mély beszélgetésbe merült szőke fiatalemberhez, és súg neki valamit, mire az búcsúzkodni kezd.

A terem elcsendesedik, akik ültek, felállnak, akik állnak, néma főhajtással üdvözlik az idősebb úr társaságában távozó izzadt fiatalembert.

Aztán a zene csörömpölni kezd, a táncparkett ismét megtelik.

Jenny Sir Philip Sassoonhoz fordul, és mesterkélt könnyedséggel rákérdez:

– Ugyan ki volt ez a fiú, akit képtelenség lerázni?

– A walesi herceg! – válaszolja Sir Philip, miközben bámész tekintettel figyeli egy csillogó pikkelyekbe öltözött női test mozgását. Aztán őszinte lojalitással, sietve hozzáteszi: – Ő királyi fensége, a walesi herceg!

Rosie elintézi ennyivel:

– Csinos fiú. Tűrhetően táncol.

És Jenny tűnődve ráhagyja:

– Tűrhetően, ja.

Aztán elhallgat, és mogorván néz maga elé, mintha érthetetlen módon valaki elrontotta volna a kedvét, mintha történt volna valami.