DOBRAY SAROLTA

KÖZEL

© Dobray Sarolta, 2025

© Open Books, 2025

Illusztrációk és borító © Faniszló Ádám (Coverist Studio)

Az írások eredetileg a Nők Lapja hasábjain
jelentek meg 2015 és 2025 között.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-541-0

Apunak

Kedd

Kilépsz az ajtódon. A reggeli kávé az ereidben kering, erősnek, üdének érzed magad, észreveszed lépteidben a ruganyosságot. Arra gondolsz, nem fáj semmid, erre föltétlenül, mert megtanultál hálásnak lenni, vágyakozni az után, ami a tiéd.

A buszmegállóhoz érsz. Egy fiatal lány áll melletted, a karja barna és hosszú, a combjai feszesek, jóval ruganyosabbnak hatnak, mint a te reggeli lépteid, ráadásul neki ehhez mozdulnia sem kell, csak a fejét emeli fel hanyagul és ragyogóan, épp, ahogy te tetted, amikor az élet neked is csupa jövő volt, és csak nagyon kevés múlt. Vesztesnek érzed magad, elveszítettél valamit, ami valaha a tiéd volt.

Összefutsz J.-vel. Köszön, azt mondja, de jól nézel ki, nem változol soha semmit, satöbbi, egy pillanatra elhiszed, teleszalad a tüdőd az öröm vagy a megkönnyebbülés levegőjével, mosolyogva legyintesz: ugyan már. Megpróbálod a kirakat tükörüvegében J. szemével látni magad. Nem sikerül, az üveg vagy a szemed torzít.

A közértben vagy. Nyúlsz a pékáruk felé, nejlonba burkolt kezeddel igyekszel megállapítani, melyik meleg még, melyik puha, kiválasztasz egy brióst, rutinnal ejted a kosaradba. Egy idős férfi áll melletted, a haja ősz, a szeme ősz, a létezése ősz, akár Istené, már megint Istent keresed mindenkiben, ő is a briósokat nézi, de nálad sokkal hosszabban, sokkal vágyakozóbban, Háromszázhúsz forint!, szinte kiáltja magából kifele, mint valami friss halálhírt, aztán csönd. Kivesz a másik rekeszből egy olcsó kiflit, a kosarába rakja, zavartan elfordítod a fejed, csak a sajtoknál jut eszedbe, hogy vennél neki is egy brióst, de őt akkorra elnyelte már az ideges, istentelen tömeg. Haszontalannak és bűnösnek érzed magad, lopáson kapott rózsadombi gyerek.

Leülsz a szokott asztalhoz a szokott kávézóban. Írni kéne megint, de nem tudsz, a fejedben csak a gondolatok visszhangos hiánya, mi van, ha soha többé nem tudsz írni, ha soha többé nem tudsz mondani semmit, ami jelent valamit? Súlytalan vagy, haszontalan üres lap, a szél bármikor kedvére felkaphat, és messzire rúghat.

Írni kezdesz mégis: „Kilépsz az ajtódon. A reggeli kávé az ereidben kering, erősnek, üdének érzed magad…”, satöbbi. Hülyeség, nem erről kéne beszélni, annyi mindenről kellene beszélni, de vajon mi a legfontosabb, Isten a brióssal, mondjuk?, fogalmad sincs, mi a legfontosabb. Odalép hozzád egy nő, pirulva melléd guggol, a kezedhez ér, hálás, szép szavakat mond neked. Viszed magaddal a nő szavait, ezek biztos talajon tartanak, ahogy később a körúton sétálsz, ahogy a nap süti az arcod, ahogy madarak szállnak, ahogy a Kálvin téri irodaházak üvegén angyalszárnyakként fekszik a fény. Boldog vagy, kedved lenne röpülni a széllel.

Utazol a metrón. Egy anya ül veled szemben, mellette kisfiú, a kisfiú egyre beszél hozzá, de a nő csak nyomogatja a telefonját, a keze szürke. A kisfiú elhallgat, az anyja vállára hajtja a fejét, ül némán, néz téged, a tekintetében ott a te fiad tekintete, meg az összes gyereké, együttérzően rámosolyogsz. Meleg, elégedett érzés a mellkasodban: lám, te ellenben jó anya vagy, te a gyerekeidre mindig figyelsz, amikor mesélnek.

Állsz otthon a hűtő előtt. Nézed a kiürült polcokat, a nincs tejet, a nincs húst, a nincs paradicsomot, elfelejtetted a bevásárlást, adhatsz a gyerekeknek megint mirelit pizzát meg holnap pénzt a büfére, hogy vegyenek valami szart. A lányod forgatja a szemét, dühös vagy rá, dühös vagy magadra, összevesztek, rossz anya vagy, fázik a mellkasod.

A gépnél ülsz. Posztolni kéne a Facebookra, hogy elérjen valahova a hangod, de nem ér el, az algoritmus az agyadra megy, csupa cicás képet rak ki mindenki, azt mondják, arra harapnak a lájkok, kiraksz egyet te is, hátha, nincs is macskád, szégyelled magad, kitörlöd, kirakod újra, nevetsz magadon, ez a facebookos nő nem te vagy.

Mosogatsz. A lányod mögéd lép, átölel, a karja erős, a keze puha, dacos és szépséges szíve a te mellkasodban is dobog. Szereted, szeret.

Az ágyadban fekszel. Hallgatod a zúgó bojlert, nézed a csillagos eget.

Zuhanva alszol el, vágyakozva az után, ami a tiéd.

Csók

Nemrég találkoztam a fiúval, akivel először csókolóztam. Én tizenöt voltam, ő tizenkilenc. Harminc év telt el, azóta nem hallottam róla, és tessék, most ott állt a közértben, a sajtoknál. Harminc éve egész szép volt. Kicsit olyan napközisképű és magas, ha jól emlékszem. Csak olyan „ittvanmárazideje” csókolózás volt tudniillik, amit az ember nem a másik miatt csinál, hanem mindenki más miatt, az egyszerre ocsmány és csodaszép világ miatt. Hogy ne lógjon ki a sorból. Hogy tartozzon valahová.

Igen, régen határozottan magasabb volt ennél, mondtam magamban a zöldségek mögött, ahonnan néztem őt. Összement vajon? Ezen az új, azaz éppenhogy réginek tűnő arcán kicsit buldogosan lógott le a bőr, sajtok között matató keze pedig – ami a csóknál olyan puhán és srácosan fogta közre az arcom – most száraznak tűnt, bácsisnak. Az ötven az a kor, amikor a férfiak vagy negyvennek látszanak, vagy hatvannak, ötvennek valahogy sosem néz ki semelyikük. Ő szerelmes volt belém, és én elég kegyetlen voltam vele. Egyszer kiszökött miattam a laktanyából, aztán tulipánt lopott nekem, amiért állítólag megkergették, de a tulipánt végül ottfelejtettem a busz műbőr ülései közé tűrve, amikor a Klinikáknál leszálltunk. Amikor megcsókolt, először félrerántottam a fejem. Annyira megijedtem a nyelvétől, attól a nedves és érdes húsdarabtól, amit mintha egyenesen a torkomon igyekezett volna lenyomni, hogy a hegyes hajtűvel, amit épp viseltem, majdnem kiszúrtam a szemét, ömlött belőle a könny, egész vizes lett tőle a nyakam. De ő hősiesen csak annyit mondott, semmi baj, és folytatta az egészet. Én meg hagytam. Onnantól megint tartoztunk valahova, én a csókolózók, ő a szenvedők közé. A barátnőimnek csak úgy emlegettem, hogy „szegény H.”, mintha ez a „szegény” egyenesen a nevéhez tartozna, de csak úgy fél szívvel sajnáltam, hiszen még semmi sem volt végleges. Még óriási volt a tér és végtelen az idő, még amikor tavasszal kisütött a nap, azt gondoltuk, hogy csak ezer év múlva jön el újra a tél, de akkor is kizárólag puha havak és röhögős szánkózások formájában, aztán június 22-én, amikor a nappalok rövidülni kezdtek, és hosszabbodni az éjszakák, és a szüleink sötét árnyakkal az arcukon sóhajtoztak, hogy mindjárt véget ér a nyár, pedig csak most kezdődött, mi nevettünk, és azt hittük, tényleg csak a nyárról beszélnek.

H. húsz deka gépsonkát kért épp a húsospultból. Szegény H., gondoltam, milyen egyedül van, biztos éli az elvált férfiak szomorú életét, az apákét, akiknek egy nap egy idegen albérletben kell berendezni a gyerekeknek az új szobát.

Bujkáltam a zöldségek között, hogy meg ne lásson. Nem akartam elkezdeni beszélgetni vele, nem akartam elmesélni, hogy mit rontottam el az elmúlt harminc évben, és nem akartam végighallgatni, hogy ő mit rontott el, mert hosszú beszélgetés lett volna, az bizonyos, ennyivel tartoznék neki „azok után”.

Inkább kisurrantam hát a kijáraton.

Azon a héten összefutottam még néhány fiúval a régi ismerősök közül.

Z.-vel, akit folyton csúfoltak az évfolyamon, mert vézna volt, és szemüveges, most viszont kétszáz cége, magánrepülője és depressziója van; G.-vel, aki egy egész éven át ült előttem a templomban, ahol a gyönyörű nyakszirtjén pihenő gyönyörű szőke pihékre tudtam csak koncentrálni az ige helyett, ma viszont pajzsmirigybeteg és százhetven kiló; meg K.-val, aki nagyjából az összes lánnyal lefeküdt az egyetemen, kivéve velem, és most használt ágyakat keres a neten, hogy a válása után egy idegen albérletben rendezze be a gyerekeknek az új szobát.

Ma újra láttam a közértben H.-t. Hirtelen megsajnáltam, és vele együtt magamat is, minket, akik a múló időnek ebbe a kegyetlen, közös gúzsába vagyunk belekötve az egyre szűkülő térben. Legszívesebben megöleltem volna, sőt bocsánatot kértem volna, hátha ez jelent számára némi vigaszt „azok után”, ebben a borzalmas jövőben. Odaléptem hozzá, és köszöntem. Nem ismert meg. Kinn az utcán nyakába ugrott egy fiatal nő, aztán végeláthatatlan csókolózásba kezdtek a rohanó emberek között a ragyogó, tágas tavaszban.

Szabad

Ismerek egy gonosz embert.

Ezt sírta bele R. az előszobába, ahogy átzuhant a küszöbömön. Főztem neki teát, a kezem a homlokára tettem, a halántékáról leszedegettem a könnyektől odatapadt hajszálakat. Kiültünk az erkélyre, és bort ittunk.

A fenti kijelentése revelatív volt, és érdekes, és főleg: mellbevágó. Tudniillik R. sosem hitt a gonosz emberekben. A gonosz ember olyan volt számára, mint a mesebeli lidérc, mint a fej nélküli tündér. Még a háborúkat is meg tudta indokolni, még a politikusokkal is megértőnek bizonyult, a jó szándék alapvetését illetően pedig csökönyös volt, mint a szamár. A történelem vérfekete foltjaira is volt valami magyarázata. Inkább elmebetegségre vagy a szerteágazó gyermekkori sérülésekre kente a dolgokat.

„Én nem féltem a betörőktől, mint más, rendes kislányok – büszkélkedett annyiszor. – Én hittem, hogy a rám rontó rablógyilkossal majd szemtől szemben leülök, oda, a kis kék konyhai hokedlire. Hogy majd finom szörppel kínálom, és türelemmel elmondom neki, hogy a dolog, amit tenni készül, nem jó. Én hittem, hogy akkor a rablógyilkos arcát majd kipirosítja a szégyen, elnézést kér a tudatlanságáért, és miután én egy barackot nyomok a feje búbjára, ő új, hófehér tervekkel indul a mézszagú délutánba.” Ezt a történetet R. unásig mesélte, és új hallgatóit sikerrel el is bűvölte vele.

Idealista volt. Vagy naiv. Én szerettem benne ezt az idealizmust – vagy naivitást –, önző módon csüggtem rajta, mikor engem is földre akart rúgni a szél.

De most R. (R.!) azt mondja, ismer egy gonosz embert. Nincs a hangjában semmi vészjósló, csak kijelenti, csak úgy veri bele a mondat végébe a pontot, mint szöget a koporsóba, sőt mintha mindkettőnk halántékába verné bele azt a pontot, jobban mondva azt a szöget. Fáj.

Tudtam, kiről beszél.

Nem mondhatjuk, hogy nem figyelte meg eléggé az illetőt. Nyolc éven át figyelte, szoros testközelből. Hiába. Nyolc éven át mentette fel magában minden egyes nap a gonosz embert. Önmaga szívére közben masnit kötött. Csomót! Meg tudta magyarázni. Nem az illetőnek, neki sosem, annál inkább önmagának. Azt is, amikor a gonosz ember hazudott neki. Lépten és nyomon. Ha kellett, és ha nem. Kicsit és nagyot. Szeretetet is, szerelmet is. Ölelést is. Meg tudta magyarázni magának azt is, amikor a gonosz ember megbüntette őt. Mindenért. A semmiért is. Azt is, amikor szíven köpte. Amikor hasba rúgta. R. nem akart hinni a gonoszságban, mert azt tartotta, ha egyetlen ember gonoszságában hisz, akkor majd hinnie kell az egész emberiség gonoszságában is. Ettől – mondhatjuk – rettegett.

Most, ez után az ezernek tűnő év után, amikor végre kidugta fuldokló fejét a vízből, most látta meg, hogy a gonoszság nem egy cselekedet, nem a hasba rúgás, nem a hazugság, hanem egy ember létezésének bonyolult, sötét szövete, amibe úgy képes belefogni gyanútlan áldozatát, mint pók a hálójába a legyet. Először csak fityeg a légy, sőt örömmel, büszkén fityeg. Új, stabil magaslatokból csodálkozik rá a világra – alant. Elmenni nem bír, röpülni minek. Aztán az idők során ott, a stabil magaslatokban, légy jellegét elveszítve kicsike galacsinná szöttyed össze.

Most csapta arcul R.-t a felismerés, hogy a megtévesztő felszín mögött a gonosz emberből végérvényesen hiányzik mindenfajta empátia, és mások iránti alapvető emberi tisztelet. Hogy a lelkiismeret felbátorító hiánya mocskos, gátak nélküli vizekre engedi. Hogy a kimunkált látszat ellenére sosem szeret, csakis használ, saját javaira. Hogy óvatos, apró darabonként rágja le róla a húst, miközben gyógyító nyálával nyaldossa körül. Hogy hiába minden erőfeszítés, érv, minden könny és könyörgés. És pláne: hiába minden megérteni, de legfőképp megértetni akarás. Hogy a rablógyilkos azután, hogy a finom szörppel a torkát a kék hokedlin lelöttyintette, rabol és gyilkol.

Hónapokkal később, amikor R.-ben lustán oldódni kezdett a saját ostobasága felett érzett szégyen, amikor az új felismerések felszabadító súlyával a nyakunkban beleindultunk a mézszagú délutánba, megláttuk a gonosz embert. Könnyű, nyári zakó volt rajta, és az a kék, nyári saru. Az oldalán egy nő. A sokadik. Azt mondja a nőnek (a sokadiknak): mennyivel óriásibb csoda veled a lét, mint bárkivel eddig, valaha! Illedelmesen köszön az idős hölgyeknek az utca túloldalán, a szöszhajú koldusok markába pénzt rak. Mondják rá: megnyerő.

Újabb hónapok múlva a gonosz embert egy utcasarokba kuporodva láttuk, a térdét maga alá vonta, mint egy embrió, és sírt. Az ösztön akkor mindkettőnket a szenvedő felé lökött, a karunkat kinyújtottuk. Aztán mégsem. Mert a gonosz ember jobb felé esett. Az élet – a mézszagú – pedig balra.

Tartalom

Kedd

Csók

Szabad

Görbe fa

H. Z., akit nem ismerek

Anyu

Sokadíziglen

Görögdinnye úr

Jelenetek

Balaton

Egynyári Szaturnusz

Utoljára

A hetes nyakcsigolya

Öröklét

Három nő

38,9

M. kettős élete

Élni

A tanárnő, akit kinevettünk

Repedések a falon

0,92 kilogramm

Advent

Séta, télen

Apu

Az emberiség a Balaton jegén

Mi lenne?

Kabát

Szilveszter